Barbora Zemanová

ŽENSKÉ
RITUÁLY
(ukázka)

Rituály pro ženy jako cesta osobní transformace

DharmaGaia

Copyright © by Barbora Zemanová, 2019

Illustrations © by Ivana Švarcová, 2019

Cover Photo © by Petra Klačková, 2018

Tištěná verze knihy byla vydána ve spolupráci s nakladatelstvím DharmaGaia.

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Zemanová Barbora

Ženské rituály : rituály pro ženy jako cesta osobní transformace / Barbora

Zemanová. – 1. vydání. – Praha : DharmaGaia, 2019. – 222 stran

Obsahuje bibliografii

ISBN 978-80-7436-099-2 (brožováno)

* 316.346.2-055.2 * 159.922.1-055.2 * 2-12/-17-264-027.14 * 2-58-055.2 * 2-552/-557 * 316.346.32 * 2-312.6-584.5 * 133 * (035)

– ženy

– feminita

– archetypy

– ženská spiritualita

– přechodové rituály

– životní fáze – esoterické pojetí

– vnitřní konverze – esoterické pojetí

– příručky

159.92 – Vývojová psychologie. Individuální psychologie [17]

Poděkování

Rodičům i prarodičům.

Děkuji linii Martínků, Vejvodů a Nádvorníků za život, péči a teplo domova. Děkuji, mami.

Ženám.

Vám všem, kdo jste byly přede mnou a v moudrosti jste konaly a umožnily i mě kráčet touto cestou v srdci Evropy.

Děkuji svým přítelkyním Radunce, Evče, Adéle, Veronice, Tereze, Alici, měsíčním sestrám z Eastwicku, za vaše přátelství, zrcadlení, hravost, tajemnou krásu, laskavost, krutost, soucit a odvahu čelit životu s tím, co všechno přináší.

Děkuji vám, přítelkyně a návštěvnice mých kurzů, za to, že jste mě přesvědčily a dodaly mi dostatek sebedůvěry zasednout a začít psát. Děkuji vám, že jste v mém životě!

Mužům.

Jakubovi, že mě kdysi dovedl před oltář Bohyně. Wernerovi, že mi do těla vryl její nesmazatelný otisk. Janovi, že pro mne objevil kus řeckého domova v mé duši a donutil skočit do neznáma.

Mému drahému muži Janu Zemanovi za rytířské srdce plné lásky a něhy.

Děkuji za hloubku spojení, které umí vytrvat i přes půlku zeměkoule a skrze čas. Děkuji, že s tebou mohu žít se srdcem na dlani a učit se své zranitelnosti.

Johance.

Děkuji, že jsi přistála v mém životě a celý mi ho rozebrala na atomy.

Kristiánkovi.

Děkuji za kouzlo bezpodmínečné lásky v roli dvojité maminky.

Děkuji i vám, kdo jste se podíleli na tom, aby kniha vznikla.

Děkuji Martině a Lumírovi z nakladatelství DharmaGaia, Martinovi Třešňákovi za grafickou podobu knihy, Ivaně Švarcové za ilustrace, Věrce Vačkářové, Jitce Sáře Čejkové, Jance Vaculčiakové, Janě Rose, Tereze Markovové, Zuzaně Pelcové za přispění do textu a Terezii Dubinové a Isabele Hajtrové za redakci.

Slova autorky

Rituály mě provázejí od časů mého dospívání. Jsou pro mě spojením mezi viditelným a neviditelným světem. Posvátným okamžikem doteku s něčím, co je Větší než já. Hlubokým kontaktem s mojí duší a intuicí. Přirozeným následováním cyklů Země a Měsíce. Tichostí modlitby. Každodenním zábleskem hvězd. Po deseti letech vedení seminářů a rituálů s ženskou tematikou jsem přirozeně došla k závěru, že bych si přála napsat knihu o ženských rituálech a podělit se tak o své dlouholeté zkušenosti. Rituály byly vždy mou největší láskou a jejich spontánní tvoření mě naplňovalo úžasem, pokorou a nesmírnou vděčností. V záměru sepsání knihy mě podpořilo mnoho žen, které dostaly úplně stejný nápad: „Napiš knihu!“ Téměř každé dva týdny v mé poště přistával dotaz ohledně vytvoření nějakého rituálu a já poctivě odpovídala jeden dopis po druhém, jak by takový rituál mohl vypadat. Začaly se množit dotazy, zda mohu odkázat na nějakou knihu ženských rituálů, a já si uvědomila, že nemám co doporučit tak, abych s tím byla naprosto v souladu. Případně je doporučovaná kniha v anglickém jazyce. Pak mě napadlo, že to, co odpovídám jednotlivě, by mohlo zajímat více žen a pomoci jim. Na začátku se mi záměr jevil jako nemožný. Jak vlastně mám rituály popsat? Nenásledují žádný daný rámec, nevycházejí z žádné tradice, často přicházejí jako obrazy ve snu, když se na nějaký konkrétní rituál ladím, nebo se začínají míhat před očima, když hledím do prázdna… Snažila jsem se tedy popsat svou rituální práci bez „schválení“, že takhle to má být, takhle je to správně, takhle se to dělá nebo vždycky dělávalo. Ne. Nevím, jak má „správný“ rituál vypadat. Nikdo mě jej neučil. Vtělil se mi do života sám, a tak vám jej předkládám. Budiž jsou vám popsané rituály inspirací pro jednotlivé životní fáze ženy. Myslím, že jejich kouzlo a funkčnost spočívá v záměru, jednoduchosti a přítomnosti. Možná najdete střípky, které hledáte k tomu, abyste začaly důvěřovat samy sobě. V knize najdete několik mých osobních příběhů, kterých se rituály staly nedílnou součástí a ve kterých popisuji jednotlivé fáze a cykly bohatého ženského života. Tam, kde svou životní zkušenost ještě nemám, jsem přizvala starší a moudré ženy ke sdílení. Představuji vám nejdůležitější ženské archetypy a samozřejmě také návodné rituály k důležitým milníkům v životě ženy.

Nechť se vám dobře čte a listuje!

Můj příběh

Když mi bylo osmnáct let, odjela jsem na pracovní stáž do jižního Irska. Byla jsem fascinována keltskou kulturou, mytologií, divokostí a nespoutaností irské krajiny. Vedle pracovních povinností a návštěv irských barů, kterým jsem tenkrát začala říkat „obýváky“, jsem navštívila bezpočet kamenných kruhů, dolmenů, archeologických vykopávek a starých kostelů. Když jsem pozorovala otevřenou vagínu Sheely na-Gig nad vstupní bránou venkovského kostela, začala jsem v sobě cítit neklid a slyšela hlas, který mne probouzel z dlouhého a otupělého spánku.

Vedle nevinných lásek jsem v Irsku prožila několik magických dlouhých nocí venku, které se nedají rozumem vysvětlit, natož sepsat. Byla jsem okouzlená čarovným a živoucím světem kolem nás. Najednou všechno bylo součástí většího příběhu, kterému jsem zpočátku nerozuměla, ale velmi rychle jsem se jej naučila následovat.

Když jsem se vrátila zpět domů, už nic nebylo jako dřív. Moje původní „komunita“ přátel mi připadala malá a já jim nerozuměla. Chvíli jsem dělala jakoby nic, ale pomalu jsem se začala rozkoukávat jiným směrem a nacházet pro mě tenkrát spřízněné duše. V české pohanské scéně jsem byla aktivní několik let a nastoupila cestu čarodějky. Když mi bylo dvacet tři let, byla jsem zasvěcena do čarodějnické tradice Wicca. Aktivní v tomto kultu jsem zůstala přibližně tři roky. Potkala jsem se se svou první velkou láskou a také jsem poznala několik žen, sester, které mají dodnes na těle vytetovaný stejný symbol jako já. Začala pro mě být velmi důležitá tematika ženské spirituality. Ptala jsem se sama sebe, k čemu se já jako žena mohu modlit. Kdo mě vede? Byla to Bohyně? Bůh? Velká Medvědice? Zkoumala jsem dál ženské kulty, četla příběhy starověkých bohyní, praktikovala čarodějnické rituály, učila se od starších žen, navštěvovala potní chýše stařičkých indiánek, putovala minojskou Krétou a vymýšlela „své“ rituály. Ptala jsem se sebe sama, jestli matriarchální společnost skutečně existovala, a zároveň si představovala, jak asi vypadala služba Bohyni. Jaké to bylo stát se její kněžkou a pečovat o její svatyně? Ztělesňovat posvátné ženství a sloužit životu a lásce v jejích mnoha podobách? Snila jsem o iniciačních rituálech žen a často jsem při vstupu na určité silové místo takový rituál „před očima“ viděla. Hlasy žen přicházely ve snech a meditacích – a do mého vědomí a těla také čím dál silněji pronikala bolest kolektivního zranění ženského principu. V tomto období jsem se také seznámila s holandským učitelem a šamanem Daanem van Kampenhoutem a navštěvovala i spoluorganizovala jeho semináře. Písně, které zpíval, hlas bubnu a spojení systemických konstelací a šamanských rituálů ve mně spustilo obrovskou vlnu, po které již nešlo jinak než se naučit surfovat. Našla jsem, co jsem hledala pro spojení všeho, co jsem do té doby poznala. U příležitosti pohanských svátků (jarní a podzimní rovnodennost, Samhain, Beltine a jiných) jsem začala s přítelkyní Petrou spolupořádat a vést semináře pro muže i ženy v přírodě. Po dvou nebo třech letech se můj zájem začal více zaobírat ryze ženskou tematikou, uzdravováním ženského principu, objevováním všech tváří, které v sobě nosíme, zkoumáním ženských archetypů. Začala jsem vést ženské kruhy a rituály. Bylo to i pro mě samotnou nesmírně léčivé, neboť jsem skrze ženskou energii dosycovala i svou vnitřní ženu – měla jsem pocit, jako bych ji rozehřívala po dlouhém pobytu v „mrazáku“. Dostávala jsem krásné a hluboké zpětné vazby a pochopila jsem, že jsem na dobré stopě. Pracovala jsem s ženskými archetypy, liniemi našich maminek a babiček, energií pradávných matek a tělesnou pamětí nás žen. Společným jmenovatelem bylo obnovení toku lásky v ženském rodě, přijetí ženskosti a napojení se na magickou červenou niť ženství. Byla jsem vedená bubnem, tichem i pohyby duše, které se v rituálech spontánně děly. Začala jsem je sepisovat a nabízet vytvoření novodobých obřadů, které mohou oslavit a uctít důležité okamžiky bohatého ženského života. První menstruace, svatba, narození miminka, přijetí mateřství, ale také důležitost vědomého rozloučení při rozchodu, ztrátě naší milované osoby nebo nenarozeného děťátka.

V roce 2013 jsem otevřela výcvik v rituálech Návrat Bohyně. V něm ženy jednotlivými rituály procházely a zároveň jsem je učila rituály vést a tvořit. Výcvikem se vykrystalizovala esence mé práce a já se na chvíli nadechla, že konečně vím, jaká je moje cesta. Po intenzivních letech 2014 a 2015, kdy jsem se přestěhovala z milované Prahy blíže k přírodě, vdala se, otěhotněla a učila se žít v sešívané rodině, se moje práce dramaticky proměnila skrze přechod do mateřství. Najednou stojím uprostřed kruhu a života nahá…

Nyní, na počátku roku 2019 po delší odmlce usedám ke psaní a dokončení textu a vnímám, jak důležitá byla moje cesta předtím a jak je stejně důležité se na té cestě občas zastavit a podívat se, jestli je pro mne vše pravdivé. Pověsila jsem s velkým díky „kabátky“ archetypů Bohyní a jiné koncepty „jak žít“ do své imaginární skříně. V knize je stále občas používám pro dokreslení určité životní energie a vnímám, že pro spoustu žen budou na začátek skvělou pomůckou, jak se v určitých fázích života zorientovat. To, co se nemění, co vždy bylo, je a bude věčné, je červená niť ženství. Je to krev, která plyne skrze nejdůležitější životní přechody žen.

V knize jsou popsané ženské příběhy a rituály, které se staly vykročením do nové fáze života. Díky nim se mohly dohrát staré hry na zranění ve vztazích. Najdete příběhy prosycené modlitbou za narozené děti i za ty, které přišly jen na návštěvu. Jsou to právě příběhy, které nás ženy spojují a skrze sdílení uzdravují.

Tato kniha může být považována za „učebnici“ rituálů, ze které se budou moci inspirovat studentky rituálů, ale také ostatní ženy, které chtějí rituály integrovat do života. Všechny popsané obřady v druhé části knihy jsem sama prošla a vedla, stejně jako popsaná cvičení a meditace. Mým skromným doporučením je, abyste činily s pokorou a raději se samy sebe třikrát zeptaly, než učinily něco, na co se ještě necítíte. Mnoho rituálů vychází z principů rodinných a systemických konstelací a i takové vřele doporučuji k nastudování. Otevírám tedy studnici příběhů a rituální deník pro blaho veškerenstva.

Barbora Zemanová, jaro 2019

Jak s knihou pracovat

Obsah knihy je rozdělen na čtyři části: úvodní část k rituálům; osobní příběhy; praktické návody, jak rituály tvořit; a několik dalších obřadů pro duši. Je zde pět hlavních pilířů odrážejících životní cyklus a významné archetypy, které žena potkává na své cestě od Panny k Vědmě. Rituály, které vám nabízím, nepochází z žádné konkrétní tradice. Inspirovalo mě mnoho učení a zkušeností od šamanských rituálů, medicínských obřadů, konstelačních rituálů, až po ty pohansko-čarodějnické nebo ryze ženské. Všechny rituály jsou poskládané tak, jak jsem je tvořila pro kruhy žen nebo individuální klientky.

Naleznete tady mnoho návodných rituálů, které můžete libovolně pozměnit, přidávat, ubírat podle svého uvážení. Osobně ráda pracuji minimalisticky a spontánně s tím, co naleznu na místě, ať už se jedná o lesní mýtinu, obývák nebo rituální seminářový prostor. Někdo má rád okázalé oslavy, někomu je bližší jednoduchost. Nic není lepší nebo horší, řiďte se pouze tím, co vám vyhovuje a funguje.

Rituály zde popsané mají být inspirací, přinášet tipy a otevírat možnosti k vlastní kreativitě. Všechny jsem je vytvořila dle svého „vedení“ a vymyslela na míru dané ženě či životní situaci. Je možné, že některé vám budou povědomé. Pocházejí z jednoho „zdroje moudrosti“, šíří se rychle a je to dobře. Netroufám si být vlastníkem – dostala jsem je „nadiktované“ nebo spíše „vyobrazené“, stejně jako je můžete dostat i vy. Každý rituál dopředu „vidím“: pokud obraz nepřichází, čekám. Žádný rituál v knize popsaný jsem nikdy nedělala „doslova“. Během obřadu, který jsem vedla, jsem vždy využívala intuici okamžiku a samovolně různé věty nebo činy přidávala nebo vypouštěla. Následujte své cítění. Jsou to návody, které vám mohou pomoci otevřít vlastní kreativní kanál a začít. Každý rituál je unikátní stejně jako vy a daná žena či skupina, která se sejde.

Kapitolu o životních rituálech jsem napsala se záměrem partnerských rituálů. Vztahují se ke šťastným i méně šťastným událostem. Stejně jako k životu patří smrt, tak ke vztahům patří scházení a rozcházení, začátky a konce. Pokud chceme žít ve vztazích vědomě, považuji za důležité, abychom se uměli nejen hezky sejít, ale také, pokud možno, v lásce rozejít.

Každou kapitolu začínám svým příběhem, ve kterém vyprávím, jak jsem se já osobně s onou životní fází potkala a co je má zkušenost. Můžete tak sledovat živou červenou niť, která se line mým dosavadním životem. Díky ní vám mohu ukázat, že jsme všechny součástí mnohem většího příběhu, než který vidíme kolem sebe. Věřím, že příběhy jsou moudrou pokladnicí a skrze ně se můžeme velmi dobře učit a poučit. Mnoho z popisovaného se odehrává na cestách, kdy jsem putovala sama po různých místech Evropy a Austrálie. Cesta do Austrálie, do samého srdce aboriginského kontinentu, pro mě byla součástí jakéhosi zasvěcení, dospění a završení. Byla bohatá na písně a vyprávění, a bude tedy součástí i této výpravné cesty k vám.

V praktické části jsou popsané rituály vztahující se ke konkrétní fázi života ženy. Jsou doplněny vhledy z mých zkušeností z práce se ženami. Na závěr každé části přidávám poetické zvolání k danému archetypu Bohyně. Obrazným jazykem se vyjadřuji ráda – mimovolně slouží k přirozenému rozšíření našeho vědomí, učí nás dívat se „mezi řádky a vnímat obsaženou symboliku.

Někdy máme pocit, že jsme v pasti lineárního času a na zkušenosti si prostě musíme počkat – nebo je na některé zkušenosti již příliš pozdě. Ano i ne. Čas v rituálech neexistuje, lze putovat dopředu i dozadu. Vedle lineárního času žijeme také v neustále se opakujícím čase cyklickém. Během jednoho měsíce vystřídáme roli Panny, Matky, Čarodějky i Vědmy. Stejně tak žijeme v cyklech důležitých zkušeností během života.

Kniha není úplná a nikdy nebude. Nešlo mi o to vytvořit kompletní výčet rituálů, ale podělit se s vámi o rituály mému srdci nejbližší. S čím nesouhlasíte, nesouhlaste a kapitolu přeskočte. Neplýtvejte energií nad něčím, kde se nemusíme shodnout. Co se vám líbí, to podporujte, zdobte, nechte dál žít a zkuste kreativně přinést do života, vztahu či setkávání s vašimi blízkými ženami.

I.
Úvod do rituálů

Bohyně

Bohyně je pro mě odrazem božského principu ženství. Představuje energii divoké přírody, přílivu a odlivu moře, svitu Luny, řev lvice bránící svá mláďata, radost dobře pomilované ženy nebo uklidňující náruč pouště. To, co je nahoře, zrcadlí to, co je dole. Ona je v nás a my jsme její součástí. Bohyně je univerzálním principem naplněného ženství, nikdy nekončícím cyklem života a smrti. Je životodárnou silou univerza, patronkou mateřství, plodnosti a lásky. Je to ona nekonečná síla bez hranic, která dává život ve vesmíru i na Zemi. V mnoha kulturách byla uctívána jako Bohyně Matka, dárkyně života, starající se o plodnost a hojnost na Zemi. Bohyně byla, je a bude věčná.

Byli jsme stvořeni jako muž a žena v jedinečnosti a v zázraku tvoření. Oba principy zrcadlí božství. Mužský a ženský princip, táta a máma, Bůh a Bohyně, vnitřní muž a vnitřní žena. Když spolu tančí, v jejich tanci vedení a následování vzniká zázrak tvoření.

Do vědomí celé společnosti začínají pronikat mnohé aspekty a různorodé tváře Bohyně. Vedle Bohyně Matky tvořitelky poznáváme vnitřní i vnější aspekt například Amazonky, Léčitelky, Čarodějky, Ničitelky, Královny. Mnoho umělců políbila Bohyně v podobě múzy a oni vyjádřili nadosobní lásku k ženskému principu. U mužských Bohů je to vedle Boha Otce především archetyp Bojovníka, Krále, Kouzelníka, Mudrce či úžasného rohatého a divokého Pana.

Každá žena a muž v sobě nese odraz božství a zralého ženství a mužství. Archetypy jsou předobrazy naší duše, přinášejí inspiraci, kam se můžeme posunout, jakou psychickou kvalitu prozkoumat, čím se nechat strhnout a co naopak v míru opustit. Je to jako zkusit si obléknout kabátek archetypu, procítit, jak se v něm cítím, prožít vše, co nabízí, prozkoumat, co se nového mohu naučit, a poté jej s pokorou zase svléknout a odložit do skříně. Ženství je nejkrásnější nahé a autentické!

Rituál

Rituálem vytváříme posvátný prostor pro potkání se s vlastní duší a umožnění energetického pohybu v rovině příčin. Rituál je často silným osobním zážitkem, který v sobě nese potenciál změny. Díky rituálu máme možnost se zastavit, spočinout a na velmi hluboké úrovni si uvědomit, že jsme právě součástí změny: změny rodinného statusu, životní fáze, ročního období či cyklu měsíce. Vše je v neustálém běhu cyklů, přeměn, zrozování a umírání a rituál přináší re-orientaci v nové situaci. Myslím, že lidé přirozeně hledají způsob, jak významné předěly ve svých životech vědomě prožít a ukotvit.

Rituál nabízí způsob, jak vědomě podpořit změnu v našem životě. Umožňuje nám vnímat potenciál přechodové fáze a následovat přirozený krok do nového začátku. Vytváří léčivé pole, léčivou vibraci, neboť je v něm obsažen záměr léčení. Nabízí podporu, sílu a impulz pro změnu.

Naše vyšší Já k nám neustále promlouvá, někdy jemně, někdy hlasitě, někdy si vezme na pomoc sny, jindy fyzický diskomfort. Volá po změně. Tady nacházíme místo pro rituál. Podpoří volbu změny, rozhodnutí vydat se směrem, po kterém toužím, i přesto, že mohu mít ze začátku obavy a strachy z nejistoty. Poskytne bezpečný prostor, jak změnou projít. Někdy je léčivé projít rituálem sám za sebe, někdy je naopak silnější projít rituálem v rámci své komunity, přátel a rodiny a nechat se díky rituálu vidět úplně nově.

Díky rituálům můžeme vstoupit do kontaktu s posvátnem kolem nás a uvnitř nás. Dnešní člověk je zoufale odpojený od svého srdce, od cítění většího celku, od vnímání skrytých souvislostí života. Rituál je – jako mnoho jiných nástrojů – nástrojem probuzení a vědomé transformace.

Důležitým poznatkem je, že rituál se neřídí lineárním časem, ale spíše časem cyklickým. Proto můžeme udělat rituál i zpětně a prožít tak emoční katarzi ze životního období, ve kterém nebylo možné si rituálem pomoci. Dobře provedený rituál přináší uvolnění zaseknuté energie, pomáhá obnovit tok lásky v systému rodiny nebo partnerství, a především přijmout novou situaci v míru. Rituál může přivolat sílu, která kdysi v určité náročné situaci zmrzla, a tím znovu prožít potřebný pohyb k léčení.

Nebojte se hrát si a spojovat zdánlivě nespojitelné. Někdy lze k navození transu použít tradiční šamanský buben, jindy nahlas puštěný elektronický psytrance. Můžeme se inspirovat dávným sumerským textem volání Bohyně a přepsat jej do současné podoby. Namísto jedné ženy, která světí kruh vodou, můžete zapojit všechny ženy. Můžete zpívat modlitbu, jejíž slova jsou současná a aktuální pro vaše téma. Někdy se vám rituál prostě stane úplně spontánně, když zrovna sedíte na kameni a hledíte do horské bystřiny. Najednou víte, že máte sebrat tenhle kamínek, vložit do něho vaši obavu, poděkovat a poprosit vodu, aby z vás omyla vše, co se s touto obavou pojí. Vhodíte kamínek do potoka a možná do něj vstoupíte sama. Právě vysvitne slunce a vy víte, že jste něco ve vašem vnitřním obraze změnila. Cestou z lesa si všímáte jiných vjemů, neboť jste právě prožila kontakt s něčím větším, co naši duši živí a nasycuje. Můžeme tomu říkat Bůh, Bohyně nebo jednoduše Mysterium. I tohle může být silný osobní rituál. Vystupte z daných hranic, jak se rituál údajně má správně a přesně dělat.

Rituály se mohou stát opakující se úkony každodenního života, např. rituál ranní kávy, večerní uspávání dítěte, čtení pohádky na dobrou noc, nedělní oběd, večerní psaní deníku… Jde spíše o návyky, osobní pravidelné činnosti, které si každý člověk vytvořil pro svoji pohodu. V této knize píši o rituálech v životě ženy, o rituálech přechodových, o obřadech pro duši, které plynou z mé životní či pracovní zkušenosti. Budu se zaměřovat pouze na ženské a partnerské rituály v rámci rodiny.

Rituály můžeme rozdělit do několika skupin

PŘECHODOVÉ NEBOLI INICIAČNÍ – sloužící k vědomému přechodu z jedné životní fáze do druhé a jakési zkoušky dospělosti. Pro ženy to je rituál první menstruace, kdy dívka pohlavně dospívá a stává se ženou, rituál těhotenství a mateřství, kterým žena vstupuje do nové fáze matky, nebo rituál menopauzy, kde se s posvátnou krví žena loučí a vstupuje do zralé formy moudré ženy.

ŽIVOTNÍ – obřady spojené s nějakou životní fází ženy či vztahu nebo rodiny, např. svatební rituál, předsvatební rituál nevěsty, kulaté narozeniny, rituál uzavírání těla po porodu, pohřbení placenty, rituál narození dítěte a uvedení do života, rituál kmotrovství, stříhání prvních vlásků, vypadnutí prvních zoubků, rituál prvního milování, rozvodový/rozchodový rituál, rozloučení se s nenarozeným dítětem, rozloučení se se zesnulou osobou atd.

ŽEHNAJÍCÍ – ve kterém dáváme požehnání lidem či věcem, které milujeme: našim dětem, pokud se chystají na nějakou důležitou cestu, obydlí, ve kterém žijeme, magickým předmětům, právě vyrobenému bubnu, novým výrobkům ve firmě.

Do této kategorie patří také úplňkové žehnání lůna dle Mirandy Gray (www.wombblessing.com).

MAGICKÉ – za účelem provádění magických úkonů, jako například splnění vyslaného záměru k uzdravení těla, záměr pro novou práci, připravenost k novému vztahu.

SEZÓNNÍ – oslavující změny ročních období, rituály osmi sezónních pohanských svátků a mýtus Boha a Bohyně v mnoha pohanských společenstvích a kultech. Např. oslava Beltine – spojení Boha a Bohyně, Samhain – svátek předků, oslavy jarní rovnodennosti, podzimní rovnodennosti, letního a zimního slunovratu.

MĚSÍČNÍ – ženské obřady k uctění jednotlivých měsíčních fází a archetypu lunární Bohyně. Např. rituály úplňku, novoluní.

KONSTELAČNÍ – unikátní spojení systemických zákonitostí konstelací a rituálního prostoru, kde používáme léčivé věty, šamanské písně a různé další rituální „pohyby“ či postavení, které se objevují v prostoru uvnitř konstelace/rituálu. Často slouží k uzdravení „celé vesnice“, tedy v tomto případě „celého kruhu semináře“, neboť se zde může ukázat kolektivní (někdy traumatická) zkušenost.

Konec první části ukázky.

Více o e-knize www.zenskeritualy.cz

Vnitřní oltář

V každém rituálu pracuji se středem kruhu, na který umisťuji vnitřní oltář. Podle typu přechodového rituálu nebo svátku, který chci rituálem uctít, ztvárním téma na oltáři. Využívám barevnosti tkanin, sezonní druh květin, sošky, karty bohyně, vykuřovací směsi, oleje, amulety a podobně. Pokud se tedy například jedná o rituál menarche, podklad je vždy bílo-červený, symbolizující přechod z panenské části ženy-dívky do ženy-matky. Květiny mohou být malé růžičky, pivoňky, jiné květiny bílo-červeno-růžové barvy. Na oltáři může být soška bohyně, fotografie matky a dcery, křišťálová srdíčka, sušený ibišek, miska s vodou, miska s olejem pro požehnání.

Na obřad spojený s uvítáním jara zase použiji jarní květiny, žluto-zelené motivy, vajíčka, symboly plodnosti. Tvorba oltářů je jednou z krásných kreativních činností při přípravě rituálního prostoru.

II.
Rituální příběhy v osobním životě

1.
Ženské přechodové rituály
Dívka se stává ženou
Archetyp Panny

„Když ženy obnoví svůj vztah s divokou přirozeností, jsou obdařeny trvalým vnitřním ochráncem, který zná a předvídá, prorokem, múzou, tvůrcem, intuicí, stvořitelem, vynálezcem a posluchačem, který vede, podněcuje a podporuje pulzující život vnitřních i vnějších světů.“

– Clarissa Pinkola Estés, PhD., Ženy, které běhaly s vlky

Cesta do neznáma aneb probouzení vnitřní Panny

Na letišti si otírám slzy z loučení. Teprve teď si uvědomuji, že se vypravuji na CESTU na druhý konec planety. Je mi dvacet devět let a nápad odcestovat do Austrálie mi přišel ve snu.

Nevím, jestli znáte takové ty živé sny, ve kterých víte, že se vám před očima děje nějaký důležitý pohyb vaší duše – a vy jej potřebujete následovat i přesto, že je naprosto šílený. Neměla jsem vůbec ponětí, proč zrovna Austrálie. Cestovatelský finanční rozpočet mi vystačil maximálně na jeden měsíc, ale já se rozhodla, že pojedu alespoň na měsíce tři. Odjedu do jedné z nejdražších zemí světa, abych se mohla skutečně otřást v základech a postavit se hlavou dolů. Každopádně pár týdnů po mém rozhodnutí jsem si vzpomněla, že jako dospívající dívka jsem nadšeně četla knihu Marlo Morgan Poselství od protinožců. Když jsem tenkrát knihu po poslední kapitole zavřela, slavnostně jsem prohlásila, že „až budu jednou dospělá a budu vydělávat peníze, pojedu mezi domorodce do Austrálie“.

Odjížděla jsem v polovině února. Nachystala jsem vše potřebné na nadcházející tři měsíce, rozdala úkoly, částečně pronajala svůj byt, s klidným svědomím otočila klíčem v zámku a odjela. Cesta byla extrémně nepohodlná, dlouhá a svůj přicházející „měsíční čas“ jsem „oslavila“ kdesi nad Pacifikem asi čtyři hodiny před přistáním. Ležela jsem zabalená dekami v prostoru u letušek, chovala si na bříšku lahev s teplou vodou a dostávala jeden horký čaj za druhým. Tak začala má cesta na rudý kontinent.

Pasovou a vízovou kontrolou jsem prošla bez problémů a již se těšila z teplého nočního vzduchu v Brisbane. Letadlo mělo zpoždění a kvůli časovému posunu i nedorozumění jsem do hostelu přijela v jiný než původně nasmlouvaný čas. Zaťukala jsem na dveře prázdné recepce. Nade mnou svítila Luna v úplňku a mně pomalu začalo docházet, že dnes už mi nikdo neotevře. Musela jsem se usmát nad tím, jak mě již od začátku zkoušel nějaký Bůh či Bohyně a jak jsem se učila přijímat to, co mi zrovna bylo dáno. Takže lavička. Před hostelem byla lavička, já měla spacák a byla jsem děsně unavená. Rozbolavělá jsem ulehla na tvrdou lavici a volala duši k přistání. Bylo zvláštní spát venku ve městě, ve čtvrti, kde ráno začali chodit lidé do práce a vodit děti do školy. Inu, všechno bylo vzhůru nohama.

Probudila jsem se odpoledne do krásného letního dne. Nespěchala jsem na sebe, užívala jsem si svůj zpomalený stav, rozkoukávání a naslouchání lidem kolem sebe. Průvodce městem mi dělal perský student. Když se mě po první hodině snažil políbit a pozvat na noc plnou lásky, poděkovala jsem mu a s evropskou ostýchavostí odkráčela svojí cestou. Další dny jsem trávila u kamaráda Martina ve městě Gold Coast. Stále mi nebylo jasné, co tady vlastně, celá utrmácená, pohledávám. Důvěřovala jsem sama sobě, že se záměr cesty vyloupne postupně, ale někdy mě moje netrpělivost trápila a uvazovala do řetězů úzkosti. Chytala jsem se pak každé pobídky, na kterou jsem narazila. Co kdybych tedy zkusila nějakou práci? Nebo začala studovat angličtinu? Nebo jela na farmu sbírat banány? Nebo se někam přihlásila jako dobrovolník? Vše bylo liché a mou duší zněl hlas: „Ale ty jsi nepřijela studovat, ty jsi nepřijela ani pracovat, ty jsi přijela pro vnitřní proměnu“.

„Náhodou“ jsem u Martina na stole objevila knihu Soulcraft od Billa Plotkina. Autor je hlubinný psycholog a sám sebe nazývá průvodcem divočinou a hledáním vizí. Ať jsem knihu otevřela na jakékoliv stránce, měla jsem onen nezdravě sobecký pocit, že řečené musel psát pro mě. Všechno začalo zapadat a knižní příběh mi začínal dávat návod k navlékání korálků mojí současné zkušenosti. Četla jsem, plakala, svíjela se radostí a úzkostí zároveň. Měla jsem v ruce něco, co dávalo mojí bezbřehé nejistotě alespoň rámec jistoty a správnosti. Navenek se vlastně nic moc nedělo, ale uvnitř mě to vřelo a já se díky tomuto textu mohla zorientovat v tom, co se děje, když se duše vydává na Cestu.

Opustila jsem kamarádovo bezpečné městské hnízdo a vyjela do divočiny. Potřebovala jsem být políbená živly a trhaná neklidem živoucího světa. Vybrala jsem si městečko Byron Bay, tropické místo na východním pobřeží Austrálie, překrásně zelené a voňavé. Nekonečné bílé pláže, které bouřlivě omýval oceán, divoké útesy a místa ke schovávání. Celková atmosféra vyzývala k tomu, abych se zastavila, zpomalila, ztišila a nechala si čas na proměnu, která začínala klepat na všechny buňky mého těla.

Přebývala jsem v chýši smrti. Nevypadala zle. Bylo mi v ní vlastně docela příjemně. Brala na sebe podobu houpacích sítí, opuštěných pláží, osamělého pokoje a zahrad uprostřed místa, kde jsem přebývala. Psala jsem si deník, četla svého „průvodce divočinou“, rovnala myšlenky a pojmenovávala předělová místa svého života. Úžasná autorka Clarissa Pinkola Estés tomuto činění říká descansos neboli zaznamenávání míst na mapě života, kde něco zemřelo, je potřeba to nechat být a jít dál.

Objevovala jsem cenné zkušenosti. Byla jsem ve stavu, kdy jsem neměla žádnou určenou roli, nepatřil mi žádný status, žádné sociálně dané místo. Potkávala jsem pouze sebe a chvílemi se mi z toho prudce točila hlava. Přede mnou kráčely všechny masky, které mě udržovaly vzdálenou od života, v celé své zranitelnosti a velikosti: „Dospělačka“, „Osvícená meditačka“, „Drákulice“, „Svůdnice“, „Hippiesačka“, „Čarodějka“, „Jogínka“, „Nezávislačka“, „Bára Důležitá“ a spousta dalších. Role, které chránily mé vystrašené vnitřní dítě před odmítnutím a nejistotou. Pozorovala jsem se a sledovala stezky, které vedou do oněch bezpečných masek a falešnosti mého chování. Malá Barunka se v nich vždy bezpečně usadila, schovala a strašlivě trpěla. Záchrana, která byla spíše klecí. Tak jsem jako první krok na svém putování začala pomalu odkládat šaty, které mi byly příliš těsné nebo příliš velké, a nechávala procitat tu malou dívenku v sobě. Běhala s ní po pláži, zkoušela dělat hvězdy, mosty, stojky a prohánět jako vlčice psy a mořské racky po pobřeží.

Nejdůležitější činností však bylo navazování kontaktů. Přicházela jsem jako dítě s otevřenou myslí k cizím lidem a zkoušela, jaké to je pobývat v neznámém prostředí. Když toho na mě bylo moc, dovolila jsem si stáhnout se do sebe a být sama ve svých vnitřních skrýších nebo osaměle chodit po pláži. Nyní jsem ale byla ve své samotě vědomě. Mohla jsem si neustále připomínat, že boj o přežití, jak jsem ho znala z dětství, již dávno skončil, a že onu vnitřní „Maskérku“ již nepotřebuji. Uvažovala jsem nad tím, jak ji nechat naživu a najít pro ni ve svém podvědomí místo – mimo jiné proto, že mi to občas dávala jak se patří „sežrat“. Malý příklad: Jednoho večera, poté, co jsem se blíže seznámila s milým mladým mužem, jsem začala být ze všeho rozladěná – že tady zkouším přihlouplé spontánní věci, že je mi nějak příliš lehko a on je příliš blízko, že to nechci a nemám zapotřebí. Během minuty mě poštípalo hejno komárů tak, že jsem musela utéct do pokoje, a při představě jakéhokoliv kontaktu jsem se svěděním osypala. Když jsem si uvědomila, že to byla reakce mojí milované „Maskérky“, aby mě opět „uchránila“ před nebezpečnou blízkostí a zranitelností, musela jsem se nahlas smát, poděkovat jí a přijmout tuto zkušenost. Do rána byly všechny štípance pryč.

Měla jsem za sebou třetí týden své cesty, když jsem od své známé dostala e-mail s dotazem, jak jsem se mohla jen tak rozhodnout odjet sama takhle daleko? Ji vždy zavalí tisíce strachů, které jí brání tento krok udělat. A jak mě obdivuje. Chvíli jsem o tom přemýšlela a pak mi došlo, že jde o připravenost potkat se se Smrtí v jakékoli podobě a následovat hluboké volání duše k proměně. Správný čas nikdy nepřijde jen tak, duše musí být připravena krok do neznáma udělat. Uvědomuji si například, že když jsem v předchozím roce cestovala sama do Peru, připravená jsem ještě nebyla, ale když jsem v osmnácti letech odjela do Irska, na svoji první velkou osobní proměnu jsem již zralá byla.

Je to neustále se přibližující smrt slupek ega, starého způsobu života, uvažování, vztahů, rolí. Smrt, která přichází v cyklech, nikdy nekončí a vyžaduje po nás, abychom se jí odevzdali úplně. Už tím, že se narodíme, přibližujeme se této velké dámě do náruče. Když se jí klaníme dostatečně dlouho, zahalí nás motýlím pláštěm transformace a opatruje na cestách každý náš krok. Učí nás důvěřovat svým instinktům, učí nás čekat na správný impulz k dalšímu pohybu, nebo naopak ne-pohybu.

A já v tomto čase plula obdobím nevědění. Byla jsem zastavená a neznala ani směr, kterým bych se případně měla vydat. Opět jsem se ptala sama sebe, jestli bych taky neměla začít putovat jako všichni ostatní kolem mě, ale moje tělo odpovídalo slastnou nehybností. Vzpomněla jsem si na moudrá slova: „Když nevíš, nehýbej se, dokud se směr, kterým se máš pohnout, přirozeně neobjeví“ Tak jsem seděla, nevěděla a čekala. Ze všech meditací ta nejnáročnější.

V Byron Bay čas ubíhal slastně pomalu. Ubytovaná jsem byla v hostelu ve vícelůžkovém pokoji, občas pospávala u kamaráda v dodávce nebo jen tak na pláži. Jedla jsem málo, kávu jsem si dopřála párkrát týdně a celkově jsem byla hodně skromná. Připadala jsem si krásně, jemně a rozevřeně vůči světu. Do mého mírumilovného prostoru znenadání přibyl onen muž z historky o komárech. Byl ztřeštěný, rychlý, nespoutaný a nepolapitelný. Andělská tvář s blond vlasy zakrývala divokou povahu chlapce-muže. Říkala jsem mu „Mladík“. Pracoval v místní cestovní kanceláři, bylo mu dvacet dva let a jeho sebevědomí bylo nakažlivé. Když se mě jednoho večera zeptal na můj věk a já odpověděla, že je mi dvacet devět, suverénně prohodil „A proč ne?“ a začal mě líbat. Byla jsem fascinovaná a překvapená a neprotestovala jsem jediným slůvkem.

Tančila jsem v cyklech. Otevírala jsem se, zavírala, toužila, zlobila se, cítila jsem se nejistá, jindy zase sebevědomá, zranitelná, šťastná, zpochybněná a ztracená – a to často několikrát během dne. Užívala jsem si lehkosti, lásky a svobody. Měla jsem kolem sebe dva muže a během jednoho dne a noci je v sobě spojila. Čím více lásky jsem zakoušela, tím více lásky jsem chtěla rozdávat. Ani nezáleželo na tom, jestli jde o lidskou lásku nebo lásku k Luně, hvězdám, světu, moři, delfínům. Nepotřebovala jsem škatulkovat, nebičovala jsem se morálkou, byla jsem na cestě, v tranzitním prostoru, kde bylo vše dovoleno.

Ten měsíc jsem objevovala a uzdravovala svoji vnitřní Pannu, divokou a nevinnou část nás, milující vítr ve vlasech, chození bosky v lese, spontánnost, radost i nezodpovědnost. Panna je zdravě sebevědomá ve smyslu vědomá si sama sebe, svých potřeb, hranic, dávání a přijímání. Miluje sebe samu.

Když je od dětství nebo puberty zpochybňovaná, neviděná a znejistěná ve své zdravé energii života, ztrácí důvěru v sebe sama a své přirozené instinkty, nadání i talenty. Přestává pěstovat svou osobitost, jedinečnost, zamrzá ve svých emocích a ztrácí své spojení s vlčicemi. Navléká kabátky, které po ní chce rodina nebo společnost. Obrní se vůči světu a hraje hry. Někdy se nechává spoutat konvencí, výchovou a strachem být sama sebou.

Když ale ucítí závan divočiny, vnitřní Panna se umí rychle probudit ze spánku. Nejblíže je jí panenská lovkyně Artemis, která nás touží vzít do neprobádaných lesů vnitřních i vnějších, kde nám pomůže objevit naši krajinu duše. Bez ohledu na náš věk je to naše „vnitřní žena s lukem“, která rozumí řeči zvířat i hvězd. A touží tančit, výt na měsíc a skákat do neznáma.

Archetyp Panny

BOHYNĚ PANNA (Artemis/Diana, Eostre, Vesna, Persefoné) Archetypu panenské Bohyně náleží v měsíčním cyklu první čtvrť a spatřit ji můžete jako vycházející srpek Luny. Ne náhodou panenská Bohyně Artemis znázorňována se svým ostře napnutým lukem ve tvaru Luny a obklopena divokou zvěří.

Aspekt Panny představuje tu část ženy, která je „nedotčená“, rozumějme „patřící sama sobě“. Je v ní zranitelnost i síla, něha i drzá zpupnost. Můžete si ji představit jako mladou dívku, spontánní, otevřenou a „nepolíbenou“ vnějším světem obav a pochyb, nezatíženou rozdělováním na dobré a špatné. Mladistvá energie v ní nemá nic společného s tělesným věkem. Panenské vědomí může vnímat žena ve dvaceti i v padesáti letech. Panna v nás ke všemu novému přistupuje s jistou dávkou naivity, nevinnosti a velkou chutí zkoumat. Neplatí na ni poučky, co by měla dělat, jak by se měla chovat, co je správné a co „hodné holky“ nedělají. Je to ta část v nás samých, která zůstala čirá, nevinná a autentická. Neznamená to tedy, že je pannou fyzicky: mluvíme o duševním panenství. Žije svou vlastní pravdu, je nezávislá, milující a zůstává vždy sama sebou. Je „těhotná“ novými možnostmi, nápady a ideami. Šťastná často i navzdory většinovému chápání štěstí.

Důležitým aspektem Panny je věrnost sobě samé. Vnější okolí s tím má často problém a označuje ji za sobeckou a sebestřednou. Spíše však v ní je citlivost i krutost.

Každý archetyp má své dary i prokletí a je potřeba nakonec najít rovnováhu. Archetypy Bohyně nás učí poznávat sebe sama. Ve chvíli, kdy jejich lekce přijmeme a pochopíme, jim můžeme poděkovat a z archetypu vědomě vystoupit. Potom případně vstoupit do archetypu dalšího. Stinnou stránkou Panny může být neschopnost empatie, přílišný egoismus, necítění potřeb ostatních, chuť si pouze brát a nevracet nic zpět, arogance, namyšlenost a přelétavost. Jejím obrovským darem je zranitelnost a čistota. Pokud žije svůj Stín, zranitelnost je schovaná pod kamenným krunýřem a z Panny pak vyzařuje pouze tvrdost, neoblomnost, kariérismus a neschopnost se poddat. Když jsme příliš dlouho fascinovány archetypem Panny, stávají se z nás nakonec mrzuté holčičky čekající na chybu ostatních, abychom mohly seknout a potvrdit (si) tak neschopnost druhých otevřít naše srdce a prolomit nechuť oddat se vztahu.

Dle kruhu čtyř směrů ji řadíme k východnímu směru a aspektu dětství.

Charakteristikou tohoto aspektu Bohyně tedy je:

jaro, dětství, začátky, nezávislost, divokost, spontaneita, krása, brzké ráno, východ slunce, přibývající srpek Luny a pre-ovulační dynamická fáze. Aktivní energie, kterou potřebujete ke startu nového projektu, vztahu či nového měsíčního cyklu. Stejně jako se v menstruačním cyklu potkáváte s nárůstem energie souvisejícím se zvýšenou hladinou hormonů, tak i na energetické rovině svého života můžete rychlou vlnu panenské Bohyně využít. Panna přináší inspiraci, odvahu a chuť dělat věci nově.

V životních fázích je tento archetyp spojován s naší vnitřní Pannou, mladou dívkou a dcerou. Rituály, které můžete pro Pannu vytvořit, se týkají oslavy první menstruace, vstupu do ženství pro již dospělou ženu či rituálu přibývající Luny.

Archetypem Panny se zabývám především v momentě, kdy ženě chybí iniciace do ženství a potřebuje dosytit kontakt se svojí ženskostí. V rituálu vnitřní Panny může prožít, jaké to je být jako žena uctěna a vítána. Vnitřní Panna je často plachá, nesmělá a zraněná, ukrytá pod maskou ženy, která všechno zvládne, nebo ženy, která necítí. Jako kdyby se její vstup do ženství ani nestal – z čehož pramení na první pohled neviděná bolest. Žena může vyrůst v „dceru patriarchálního řádu“: její sebedůvěra je založena na hodnocení ostatních, především mužů. Touží uspět v mužském světě, aby byla konečně viděna a hodna úcty. Vše ženské je pro ni výrazem slabosti.

Většina z nás bohužel nikdy neprožila oslavný rituál vstupu do ženství, který se pojí s nástupem prvních měsíčků. Neměly jsme se kde naučit, jak přistupovat ke svému tělu s láskou. Nikdo nám neřekl, že menstruace není prokletím, ale darem. Téma měsíčků je často spojováno s pocity studu, nepatřičnosti, či dokonce trapnosti. Takový pohled může pocházet z generací našich maminek a babiček. Mladé dívky se za svůj dar stydí, nechtějí, aby někdo poznal, že již menstruují, nebo menstruaci jednoduše ignorují a nedělají kolem ní humbuk. Od svého cyklu a vědomí dělohy jsou odděleny. Menstruace přináší každý měsíc formu fyzické i duševní očisty. Každý měsíc procházíme malou smrtí a loučením se se starým měsícem – a zároveň čekáním na další cyklus plodnosti. Cyklické vědomí našeho těla a pochopení střídajících se fází nám přináší lepší porozumění emoční i fyzické stránky našeho ženského života. Čas menstruace je nesmírně mocný čas pro každou ženu. Žena bývá citlivá a receptivní, napojená na nejhlubší instinkty. Je v kontaktu se svojí intuicí, vnitřním hlasem a jemnou tvořivostí probublávající uvnitř jí samé. Ve starých kulturách se ženy scházely v měsíčních chýších či červených stanech a uctívaly dar menstruace společně s ostatními ženami. Byl to čas snění, odpočinku, komunikace sama se sebou, ladění se na sebe, klidu potřebného pro očistu. Je to právě krev, která nás spojuje s našimi předkyněmi i s ostatními ženami. Menstruační krev v dávných dobách byla vnímána jako posvátná, přisuzovala se jí léčivá moc. Krev první menstruace byla považována za elixír: semínka před setbou se míchala s menstruační krví, aby byla ochráněna úroda. Menstruační krev je symbol síly a vlastnit symbol znamená vlastnit svoji sílu. Krev patří zemi a ženám.

Možná je na čase položit si otázky: jak vnímám svoji menstruační krev? A vnímám ji vůbec? Mám z ní strach? Vím, jak voní? Sahám na ni? Maluji s ní? Považuji krvácení za dar? Za prokletí? Za něco „ošklivého“?

K tématu dospívání dívek v ženy patří i chybějící vliv otců. Otec je prvním mužem v životě dívky. V období první menstruace a dospívání dcer se často raději stáhne. Nemusí si vědět rady, může mít nevědomý strach z probouzející se sexuality své dcery. A teď si představte údiv holčičky, která se stává mladou ženou a je zvyklá na pozornost svého otce – a ta najednou přestává proudit. Co si o sobě asi pomyslí? Jak se bude vnímat jako probouzející se žena? Hranice mezi otcem a dospívající dcerou je delikátní, ale potřebuje být ve vědomí celé rodiny, a tím pádem ošetřena. Je to hranice přítomnosti, podpory a přijetí dcery jako nové ženy a současně hranice jasné hierarchie mezi matkou a dcerou. Matka dcery je jako žena jejího otce vždy na prvním místě před dcerou. Nejenže v tomto období chybí podpora moudrých žen a matek, které ji provedou tímto obdobím s úctou a sebeláskou, ale chybí tak i podpora otců, kteří by pravdivě vyjádřili údiv nad krásou probouzející se mladé ženy. Jak by mohl rituál první menstruace vypadat, si ukážeme v praktické části knihy.

Ženy k probouzení svého ženství často přicházejí po krůčkách. V momentě, kdy se jim rozpadají vztahy, nemohou otěhotnět, mají problém se uvolnit při milování nebo když se dotknou prázdnoty ve své duši. Jejich vnitřní žena je pohřbena v nevědomí a zoufale touží po lásce a přijetí. Je to ale především sebeláska a sebepřijetí, které tuto zmrzlou Pannu probudí zpět do života. Je to slib věrnosti sobě samé a obnovení své duchovní kůže. Každá žena pak nastupuje cestu, kdy začíná sbírat ztracené části svého ženství, a obnovuje tak důvěru v sebe sama. Poznává jednotlivé archetypy, které ji na cestě provázejí, usedá na svůj trůn Královny a postupně všechny tyto vědomosti odkládá, aby se mohla znovuzrozená ukázat světu taková, jaká je. S přijetím svých Stínů i svého Světla.

2.
Ženské přechodové rituály
Žena se stává matkou
Archetyp Matky

„Mateřské tělo je jiné než to panenské. Nese v sobě příběh nového života a již navždy bude proměněné. Společně s dítětem se rodí do světa nová žena a porod je jejím přechodovým rituálem.“

– Barbora Zemanová

Od své dcery jsem dostala dar soucitu

Nacházím se u ohně, je pozdní večer, třicátého prvního července. Připomínám si v kruhu přátel pradávný „pohanský“ svátek Lughnasadh, svátek žní a Matky Přírody. Stojím tváří v tvář ženě, která ztělesňuje Bohyni Matku, a symbolickým porodním kanálem kráčím k ní. Po tvářích se mi kutálejí slzy. Je toho tolik, zač jí chci poděkovat. Poděkovat za život svůj i naší dcery. Za naši zrozenou rodinu.

Za všechnu podporu, které se mi dostalo od mých nejbližších. Vedle mě stojí můj muž s naší dcerou Johankou. Ta zatím sladce spí v šátku uvázaném na jeho hrudi. Procházím právě rituálem mateřství…

Je to již několik měsíců, co se má dcera vykulila z bříška a pohlédla mi do očí. „Stařenka“, pomyslela jsem si v první vteřině, když jsem ji zachytila do rukou. Měla tak hluboký pohled, obrovské klidné oči a vrásčité prstíky. Její příchod na svět byl rychlý, jako by přiletěla na křídlech draka, který mě roztrhal na kusy, aby mohla vzniknout nová žena. Myslím, že porodem se pro ženu opravdu mění celý její život a mateřství může být největší školou.

Opět je to naše posvátná krev, která se line skrze ženské přechodové rituály jako červená niť ženských příběhů. Žena se skrze krev proměňuje od dívky k ženě, od ženy k matce a od matky k vědmě v čase menopauzy.

Já a mateřství

Měla jsem ideální těhotenství, užívala jsem si ho. Trochu špatně od žaludku mi bylo jen na začátku. Připadala jsem si krásná a přitažlivá a hrdě jsem nosila své bříško. Myslím, že příroda je nesmírně milosrdná, když nám dala oněch devět měsíců příprav. Abych byla upřímná, mně to nestačilo, a že se stávám matkou mi došlo až na konci šestinedělí. Měla jsem pocit, že dítě odnosím a pak vše bude jako dřív. Netušila jsem ani v nejmenším, že tím všechno začíná, a dlouhou dobu jsem tuto skutečnost odmítala přijmout. Nebyla jsem ženou, která velmi toužila po dítěti a chtěla jej za každou cenu. S mým mužem jsme tenkrát byli spolu tři roky a miminko tak nějak přirozeně přišlo jako další fáze našeho vztahu. Otěhotněla jsem okamžitě, oba jsme byli překvapení, jak rychlý spád moje odkládané mateřství najednou má. Johančina duše zjevně vyčkávala již za pomyslnými dveřmi tohoto světa.

Začátek mateřství byl pro mě náročný. Dlouho jsem si myslela, že se vlastně nic moc nemění, pouze se rozšíříme o další lásku. Těžce jsem nesla ztrátu osobní svobody a neuměla se jen tak ponořit do skutečnosti, že se můj život scvrknul na pohyb mezi postelí, koupelnou a přebalovacím pultem. Nechtěla jsem se vzdát své nespoutané vnitřní ženy, ani role manželky, milenky a kněžky. Zoufale jsem zápasila o zdroje energie, které jsem dělila mezi sebe, miminko a manžela. Brzy jsem pochopila, že tudy cesta nevede. Potřebovala jsem veškerou energii použít na uzdravení svého těla po porodu a další část ponechat pro výživu miminka. Kojení mě ze začátku dost bolelo a téma výživy se nám prvních několik týdnů neslo rodinou. Prsa jako symbol mateřství a dávání. Já uvnitř stále ještě nepropojená s rolí matky a vnitřně frustrovaná z toho, že je všechno vzhůru nohama a rozhodně nic nebude jako dřív. Johanka chtěla víc a víc mléka, sála jako drak a já byla bolestí bez sebe. Každá minuta pauzy mezi kojením byla malý zázrak. Přiložení k prsu se podobalo mučení a já si připadala obelhaná, protože jsem o kojení slyšela jen samá pozitiva.

Prsa a dávání výživy souvisí s přijetím role matky a já si musela chtě nechtě přiznat nevědomý odpor k mateřství a pocit narušení osobních hranic. Připadala jsem si zoufale neefektivní a nechtěla se smířit s tím, že mojí činností je „pouze“ kojení, a to stále a stále dokola. Pomohla mi slova přítelkyně Terezie, která mě nabádala, ať společně s Johankou kojím také své „vnitřní dítě“, svou malou Barunku, a každým dnem se více uvolním do své nové role. Dále mi napsala: „Nechej věci plynout, nijak je nehodnoť, jen vnímej při pohledu na Johanku, jak se ti otevírá, rozšiřuje srdce, tříbí soucítěním Vnímat mateřství jako posvátnou aktivitu, i když z mužského pohledu se nic nedělá a nevykazuješ činnost a nejsou vidět výsledky. Ono to není pravda, výsledky jsou mnohem větší než u jiných činností, akorát na ně nemáme měřič“

Bylo úlevné uvědomit si, jak moc jsem se v tomto případě chytila do pasti mužského světa, který chce výsledky a viditelné výkony. A přitom jsem někde hluboko uvnitř tušila, že „být mámou přece stačí“… Jen jak tomu uvěřit a začít podle toho žít? Po deseti dlouhých týdnech zkoušek prsa povolila a já se konečně uvolnila do bezbřehého času mateřství. Kojení se nám stalo milou součástí odpočinku, tulení a dávání.

Já a máma

Mateřství mi vedle tématu vztahu k dcerce přineslo také nový pohled na vztah s vlastní mámou. Byla to ze začátku taková rodinná konstelace naživo. Je známé, že se ženám kolem porodu mohou aktivovat nevyřešené věci s matkou, nevykomunikované lítosti, zrady, nedůvěry. Bývá zdravé nechat pocity vyplout na povrch a začít s nimi pracovat, a to již dříve než těsně před porodem. Osobně jsem si myslela, že vztah s mámou máme dobrý, řekněme – neutrální. Samozřejmě bylo co zlepšovat, ale neměla jsem pocit, že bych se měla nějak zvlášť tímto vztahem zabývat. Obě jsme se těšily na miminko a já si vlastně chystanou změnu příliš nepřipouštěla. Nevěděla jsem, na co se mám připravovat, tak jsem to nechala být.

Během těhotenství máme ideální příležitost podívat se na naše vzorce v ženské linii a vztah matky a dcery. Teď zpětně vidím, o jak zásadní téma jde. Odráží se v něm vztah k vlastnímu mateřství, k našim emocím, k tělu, k přijetí nové skutečnosti a plnému prožívání nové role. Zrcadlí se v něm důvěra v život a jasné vymezení místa, kam patřím, kde je moje rodina, moje krev, můj domov. Když bych mohla vrátit čas, rozhodně bych si musela přiznat, že ona pečlivě střežená hráz nevyřčených emocí, syndrom ošklivého káčátka a potlačené zlosti někdy prasknout musí, tak proč ne rovnou u porodu? Byla to důležitá lekce a věřím, že by nemusela tolik bolet, kdybych k sobě v tomto ohledu byla upřímnější…

Během šestinedělí byl můj vztah s mámou jako na trní. Byla jsem ve své nové roli nejistá a upadla do pasti ega v tom, že jsem si myslela, že vše budu rozhodně dělat lépe než ona tenkrát se mnou. Jak troufalé a nepokorné to bylo, mi došlo až zpětně. Avšak když promlouvá hluboké zranění vnitřního dítěte, člověk emočně cítí věci, které by raději necítil, a ne vždy si je uvědomí včas. Ony prostě jsou a křičí: „Tady jsem!“

Potřebovala jsem čas se se svou novou rolí sžít. Postupně jsem v máminých návštěvách začala vidět nejen praktickou pomoc, ale také onu lidskou, teplou, mateřskou sounáležitost. Dívala jsem se na ni a miminko a připouštěla si, že stejně tak láskyplná mohla být i kdysi dávno se mnou. Pozorovala jsem, jak Johanku chová a neustále ji pusinkuje. Naslouchala jsem, jak jí zpívá a stále jí něco povídá. Bylo to léčivé a silné. Začala jsem se na tu společnou energii v rodinném ženském kruhu těšit. Miminko nás spojilo a do oné ženské řeky pustilo léčivou vodu soucitu a pochopení. Také jsem si uvědomila, že změnit mohu jenom sebe a svůj obraz našeho vztahu. A ovlivnit tak, jak náš vztah bude vypadat v přítomnosti. Přijetím minulosti mohu svobodně zvolit, jakou já budu maminkou pro svou dceru.

Já a moje nové tělo

Mateřské tělo je jiné než tělo energeticky panenské, tedy tělo ženy, která ještě nerodila. Nese v sobě příběh nového života. Naše tělo poskytlo ze sebe to nejlepší dalšímu člověku a stalo se mu bezpečným přístavem po celých devět měsíců. Je neuvěřitelné uvědomit si, co všechno se musí stát, aby z malinké fazolky vyrostl nový člověk s plným potenciálem rozvinout se do lidského těla a vědomí.

Moje tělo se po porodu dávalo dohromady dva až tři měsíce. Měla jsem porod rychlý a ztratila při něm mnoho krve. Připadala jsem si emočně křehká a zranitelná, přicházelo moře slz. Proces uzavírání tématu porodu byl pomalý. Prošla jsem několik rituálů i energetické léčení, abych mohla kapku za kapkou pouštět neviditelná traumata. Trvalo to přesně rok a šest týdnů, než jsem se znovu postavila do své energie a síly a začala vnímat svoje tělo jako vtělená a naprosto proměněná bytost. A ještě dalších šest měsíců, než jsem mohla s jistotou říct, že jsem svůj porodní příběh uzavřela. Jako bych teprve po tak dlouhé době vnímala, že jsem prošla branou zpět do života. Byla to pro mne obrovská lekce trpělivosti a soucitu k sobě samotné. Ne vždy se mi dařilo a často jsem na sebe spěchala. „Ať už se zase cítím tak, jako dřív.“ Kdybych tenkrát věděla, co vím teď, a věřila, že čas je opravdu mocný léčitel a že již nikdy nebude nic jako dřív, možná bych šla svou lekcí proměny housenky v motýla daleko uvolněněji a našlapovala měkčeji. Byla jsem v každém okamžiku vedená k jemnějšímu a citlivějšímu přístupu ke svému tělu, k milování sebe sama ve své nové roli, k obejmutí stínů dmoucích se na povrch a k postupnému vracení se do úplně nového života.

Já-matka a partnerství

Vztah s mým mužem se díky porodu a společně prožitému šestinedělí a jeho pozorné péči upevnil. Často jsem v té době měla na mysli větu: „Když jsme zvládli tohle, zvládneme už cokoliv!“ Nebylo jednoduché se mnou být v čase, kdy jsem několik dní po porodu stále „odcházela“ z těla a můj zdravotní stav nebyl dobrý. Když si vzpomenu, jak rozpadlá na mini částečky jsem byla na všech rovinách, děkuji mu, že se mnou vydržel a pokoušel se mi snést „modré z nebe“.

Po narození dítěte naše partnerství prošlo zásadní proměnou. Byli jsme zvyklí na velkou míru svobody, na dlouhé romantické večeře, na cestování a bezčasí plážových prázdnin. Najednou s námi byla další bytost, která spotřebovala veškerou pozornost a energii své maminky. Věděla jsem, jak moc je důležité zachovávat každý den pár chvil pouze spolu. Když se to podařilo, prožívali jsme zázrak. Skutečnost, že jsme se společně mohli podívat na celý film, vypít si kávu nebo v klidu posnídat, dostala úplně jiný rozměr naplněný vděčností. To nás děti také učí: být co nejvíce v přítomnosti a radovat se z malých darů každodennosti.

Dělit svou pozornost na dítě, muže, jeho děti z předchozího vztahu a nezapomenout při tom na sebe bylo ze začátku nesmírně náročné. Dlouho jsem se učila, že na první místo zase musím postavit sebe, nasytit sebe a teprve pak ty druhé. I v partnerském pocitu „my“ jsme někdy pouze „já“ a „on“. A můj „já čas“ byly ukradené minuty ve sprše, když miminko brzy ráno ještě spalo a manžel také, pár minut jógy při poledním spánku nebo poslech oblíbené hudby cestou z lesa s dcerou v nosítku nebo v kočárku. Užívala jsem si čas být sama se sebou a s tím, co mám ráda. Naprosto převratné bylo pro mě zjištění, že i jako máma mám právo na své naplněné potřeby, abych měla z čeho dávat dál. Zní to jako jasná věc, ale naplňovat i svůj pohár jsem se učila dlouho. Stejně tak jsem si často opakovala a poté vizualizovala, že pro naše dítě a všechny děti, které jsou součástí naší sešívané rodiny, jsme my dva s mým mužem ten KMEN, zdravý strom, na jehož koruně rostou děti jako jablíčka a naše různé projekty. Ten kmen potřeboval hodně síly, vláhy a výživy, aby v prvním roce této proměny vše udržel a nerozpadl se „vejpůl“. Je to obraz, který jsem si přinesla z jedné terapie a často se k němu vracím jako k nesmírně léčivému. V rodině mají partneři hierarchicky přednost před dětmi: nejdříve kmen, potom šťastná jablíčka.

Jak jsem se stala podruhé maminkou

Na jedno krásně sněhové novoluní v lednu mi do rukou vklouznul náš chlapeček Kristián. Stát se maminkou podruhé jsem neplánovala ani já, ani můj muž. Ale tenhle klouček na nic nečekal a zabydlel se v mém lůně přes všechno „neplánování a kontrolu nad situací“.

Noc předtím než se narodil, už jsem nevěděla, jak spát, jak usnout, jak si lehnout, připadala jsem si jako naše bývalá fenka německého ovčáka hledající své místo v pelechu, přehrabující všechny deky tam a zpátky. Ráno odešla hlenová zátka. Shodou okolností jsem byla objednaná k místnímu lékaři vzdálenému deset minut jízdy na kontrolní monitor srdíčka miminka a tak mezi řečí se zmínila, že už mám pocit, že rodím. Poprosil mě, zda mě může prohlédnout a poté, co jsem si určila jak a za jakých podmínek může, mě vyšetřil a sdělil, že jsem otevřená na 2 cm. Sněžilo. Berounsko bylo v závějích a on řekl, že by klidně už vyjel do porodnice.

Chystala jsem se porodit v Rakovníku. První domácí porod byl velmi rychlý, intenzivní a s velkou ztrátou krve, kterou jsem nakonec musela doplňovat v nemocnici transfuzí. Byla to tenkrát velmi syrová šamanská zkušenost. Přála jsem si přepis, přála jsem si porodit se zdrojem, který mi tenkrát chyběl, a to byl ČAS.

Když mi ráno lékař sdělil, že můj pocit, že rodím, je správný, zaradovala jsem se, protože jsem věděla, co se děje, byla jsem v té situaci plně orientovaná a pozorovala svoje tělo a jeho signály. Přijela jsem domů a šla s Johankou ven. Bylo krásně. Sněžilo a sousedka vytáhla sáně a já si ještě sjela kopeček. Uvnitř těla jsem se třepotala radostí, že dnes porodím a že na to mám všechen čas, který potřebuji. Věděla jsem, že až budu připravená, chlapeček přijde. A také jsem se začala pomalinku nořit do takového jemného transu, ač plně přítomná u sáňkování, přípravy oběda a objednávání bedýnek na další týden. Po poledni jsem se šla s dcerkou vyspat a načerpat energii. Odpoledne začaly mírné kontrakce. Chodila jsem do ledničky ujídat vosí hnízda s vaječňákem. Můj muž byl nervózní a začal raději pracovat. Byla u nás babička a Johanka si hrála, jako by to bylo vše připravené dopředu. Žádný rychlý úprk do porodnice a překotné řešení kam s holčičkou.

Později odpoledne kontrakce sílily. Byla jsem v kontaktu s porodní asistentkou a dulou. Krásně jsem porodní vlny prodýchávala, ten ponor dovnitř a sklouznutí s vlnou kontrakce mě nesmírně bavil. Můj muž začal měřit intervaly a nadšeně hlásil, že jsou pravidelně každých 10 minut. Vzala jsem buben, zapálila svíčky a na chvíli se zavřela v ložnici. Bubnovala jsem a modlila se ke svým předkyním a k BOHU. Opakovala jsem si vzkaz z minulého porodu: „A teď se otoč k ŽIVOTU“. Jako bych se učila říkat ANO životu s tím vším, co přináší. Tekly mi slzy vzrušení, strachu, radosti a spojení.

Volala jsem dule, že už se kontrakce zintenzivňují, ale že hlavně nechci přijet moc brzo. Řekla mi: „Báro, a teď si představte, jaké by to bylo, kdybyste přijela včas, nachystaly jsme spolu v klidu porodní pokojíček, vy se tam s mužem zabydlela a prostě si v klidu porodila.“

To bylo klíčové. Znovu jsem si uvědomila, jak mi ten pocit ČASU dělá dobře a že vše může jít krok za krokem a úplně jinak než překotně tenkrát poprvé. Sbalila jsem si věci, obrázek Máří Magdalény, svíčky, olejíčky, fotky, amulety z předporodního rituálu, coca-colu na cestu a vyjeli jsme. Cesta trvala hodinu a byla úplně klidná. Dula Jitka seděla vedle mě a s každou kontrakcí mi podržela bedra. Těsně před Rakovníkem jsme zastavili nadýchat se čerstvého vzduchu a vypít tu příšerně sladkou limonádu, která dělá tak dobře na žaludek. Celý svět se třpytil. Byla jsem šťastná, že se to děje v tempu, které mi vyhovuje, a současně už jsem cítila, že jsem blízko porodu.

V Rakovníku na nás čekala moje porodní asistentka, přišla mě zkontrolovat lékařka a pak už jsme byli společně v porodním pokoji jen s mým mužem, PA a dulou. Rozložili jsme gauč, zapálili svíčky, provoněli prostor a lehli jsme si spolu v objetí do náruče. On na chvíli usnul, já za zavřenými víčky šeptala miminku: „Vítám Tě v přítomnosti, jestli jsi připraven, pojď, já jsem připravená.“ Jako by mě opravdu vyslyšel, příchod na svět začal záhy.

Napustili jsme bazének, ale představa porodu do vody nesouhlasila s představou mého těla. Udělalo se mi tam nevolno a po chvíli jsem vylezla a svalila se na připravenou žíněnku pod bazénem. Už jsem věděla, že rodím. V duchu jsem si říkala, jak jsem mohla zapomenout, že to táááák bolí!?! Chvíli jsem nadávala, chvíli volala maminku, chvíli hryzala svého milého do paží a na moment se ztratila ve víru vzpomínek na minulý porod. Když dula zachytila, že jsem jinde, najednou vykřikla: „Báro, sáhněte si dolů, už má venku hlavičku!“ Neuvěřitelné!!! Už?!? Už je tak blízko? Už hlavička?? Teprve před chvíli to přece začalo naplno! Najednou PŘÍTOMNOST, nic než PŘÍTOMNOST, hlavička venku a já ji cítila pod rukou, dvě kontrakce a dorotoval i zbytek tělíčka. Byl na světě!

Láska. Kristian. Zvládla jsem to! Syn. Muž v zádech. Nebyla jsem sama. Rodina podruhé.

ANO životu. Sněhové vločky plné něhy.

Má dula to popsala přesně… porod jako přechod ohnivou branou. Samotný porod trval asi dvacet minut, ale ta dlouhá příprava předtím byla naprosto úžasná. Bylo to stejné, jako můj předporodní rituál – úplně obyčejně neobyčejné. Žádné vzlety, žádné pády. Jen tak si prostě přijet porodit.

Ano, uvědomila jsem si. Děláme to tak odnepaměti. Umíme to. Není to nic neobvyklého, je to součástí ženské zkušenosti a ta se předává neviditelně dál. Je v tom nesmírná magie a naprostý tichý úžas. Ženské tělo je naprogramováno geniálně a potřebuje svůj čas, ticho, klid a podporu, aby si mohlo ve svém tempu porodit. A po pár dnech zapomenout a rodit zas a znovu. Děťátko je od začátku propojené s maminkou a zasahuje do svého zrození přesně tak, jak je dáno v jeho knize osudu. A Bůh je přítomen jako ta třetí síla.

Konec druhé části ukázky.

Více o e-knize www.zenskeritualy.cz

Přínos menopauzy

V období mé menopauzy vše cítím intenzivněji. Emoce jdou do hloubky a temnoty, ale i k lásce, soucitu, důvěře a poznání. Menopauzu bych přirovnala k období před menstruací, ale delšímu. Ale nyní nevím, jak bude měnit svoji kvalitu.

♦ Menopauza nás vede víc k sobě, k lásce, kterou jsme možná dosud vůbec neznaly.

♦ Vede nás k vlastnímu tělu, které potřebuje náš zájem a pomoc, aby vytvořilo nový způsob rovnováhy.

♦ Vede nás k duši, seberealizaci, k moudrosti, ke spiritualitě a smyslu bytí.

♦ Vede nás k pochopení a přijetí obou polarit, vede nás od života ke smrti.

♦ Vede nás k vytvoření si nového životního konceptu, který bude vyhovovat nové energii v našem těle.

♦ Vede nás z energie ohně k energii vody a země, z aktivity k plynutí.

♦ Vede nás k nové kvalitě partnerských vztahů, kde se vytrácí potřeba bojovat, a cítíme potřebu blízkosti a spolupráce.

♦ Vede nás k přirozenému způsobu života, k přírodě a klidu.

♦ Vede nás k odkrývání našich stínů, k čištění, přijetí sebe sama ve všech našich podobách.

♦ Vede nás k odevzdání se moudrosti a ženskosti a vnímání jejich hodnoty.

Vnímám, jak se moje tělo spojuje s měsíčním cyklem v obdobích, kdy vynechává menstruace. Pár dní před novem se tělo chová jako v období před menstruací a před úplňkem se cítím jako v ovulaci. Estrogenová fáze v těle přináší více symptomů, progesteronová vnitřní klid. Po roce se nastavuje nová rovnováha v těle. Když vznikne disharmonie, znám mnoho způsobů, jak s ní můžu pracovat.

Menstruace občas po pár měsících přijde a potom přestane. Až teď jsem pochopila, co pro ženu menstruační cyklus znamená. Jednoznačně je za ním naše zdraví a navigační systém, jehož pomocí vnímáme svou proměnlivost. Přeji si, abych menstruaci měla alespoň do šedesáti let.

Prošla jsem významnými přechodovými obdobími. V mládí jsem vstoupila do ženství první menstruací s utajováním a strachem z „nemoci“. Vstoupila jsem do partnerského vztahu a do sexuality nevědomě, vedená muži a jejich potřebami. Vstoupila jsem do mateřství s láskou a štěstím, že dávám život svým dcerám. Vstoupila jsem do období menopauzy vědomě, s úctou k životu ženy, s úctou k sobě, s úctou k mužům a vidím, že i tohle období je pro nás darem. Přináší poznání a je jen na nás, jak s tímto darem naložíme.

Jana Almaja Vaculčiaková

Kráčím cestou Stařeny

Proces zrání ženy je jako náš věrný a dlouhodobý přítel, který nám nedá klid. Obvykle začíná dalece před naší padesátkou. Do Bářiny školy rituálů jsem vstoupila už v hlubokém přechodu. Objevila jsem, jak setkávání žen různého věku může být blahodárné, hojící a léčivé a jak hodně si můžeme vzájemně pomoci bez rozdílu věku. Absolvovala jsem rituál menarche v době, kdy už jsem dávno nemenstruovala. Síla společného ženství napomohla zhojit zranění mé vnitřní dívky. Cítila jsem tichou radost, vděčnost, mnohdy i zmatek z toho, co se to se mnou děje. Má vnitřní žena se po mnoha letech, možná i životech, svobodně nadechla, rozdýchala a začala žít podle sebe. Mladá žena Bára se svou citlivou a zároveň silnou ženskou energií mi hodně pomohla.

Ve škole rituálů jsem byla dva roky. Jeden rok jako studentka, další jako asistentka. Seznamovala jsem se hlouběji s podstatou ženské energie – co znamená a kde jsem já sama ve svém probíhajícím procesu? Kam patřím a kam už ne? Etapa dívky, milenky, matky, královny i vědmy ve mně běží po dlouhá léta, tak jako v každé z nás. Procházela mnou i během každého menstruačního cyklu. Přiznám se, že informace, jak využít celý menstruační cyklus ke svému růstu, jsem už vzhledem ke svému věku příliš nestíhala.

V současnosti žiji bez menstruace. Více využívám fáze Luny a střídající se roční období. Cítím je naplno a s chutí. Mohu se například zcela spolehnout, že po zimě přijde opět jaro. Znovu vyraší cyklus něčeho pro mne nového. Mé nové bude růst, zrát a nakonec odejde a umře a já jej přetransformuji v jiné nové.

Uvnitř sebe jsem přijala, že každá žena zestárne. Vidím, jaký je obrovský rozdíl, když svému zrání dávám cenu, anebo když mu hodnotu nedávám. Ano, leccos odchází, ale zároveň přichází. Nemám na mysli nemoci, tím nás obvykle straší lékaři a my tomu tak rády uvěříme. Ano, obávala jsem se svého zrání, svého stárnutí. Někdy není úplně snadné. Tlak společnosti na věčné mládí a odmítání stárnutí, odkládání starších lidí. Bohužel se tak odmítá naše lidské poznání, naše individuální životní zkušenost. Odmítá se naše moudrost poznání, kudy cesta života jde i nejde.

Kdo žije svým životem, je svůj. Nedá se ovládat, špatně se mu prodávají „zaručené pravdy a léky“.

Stárnu a jsem ráda. Nyní je mi přes šedesát let, kráčím cestou Stařeny. Nic bych neměnila. Je mi dobře, když skrze sebe poznávám tajemství života, jeho krásu, jeho hloubku i jeho nepohodlí. Vidím smysl bolesti včetně mých rozchodů. Nebo smrti spolu s radostí z milování, z krás života kolem mne, z naší bohaté země. Mám radost z mého pracovního naplnění, ze života rodiny syna a vnoučat. Rozkrylo se mi, že život je jako pyramida, která stojí pevně, když umím vytěžit svou zkušenost a když si umím odpustit své nedokonalosti, chyby a dětské nároky na sebe. Chce to jenom odvahu vyrážet krůček za krůčkem k sobě samé, k lásce k sobě. Pokaždé udělat krok do neznáma.

Zůstalo mně i nám ženám zatajeno, že síla ženy s věkem roste. Dá se říci, že máme příležitost „slíznout smetanu našeho života“. V období menopauzy a dalšího postupného zrání máme už spoustu vlastních zkušeností a všechny jsou cenné. Vše, co každá obvykle hledáme venku u druhých – sebedůvěru, podporu, lásku, respekt, obdiv, ocenění,… – můžeme najít samy v sobě.

Nejvíce úsilí mne stálo přijetí sebe se vším všudy. Nebylo to úplně zadarmo. Díky tomu jsem se stala celistvější, a tedy i vnitřně silnější a spokojenější. Ukončila jsem boje sama se sebou. Objevila se mi postupně nová kvalita života – moje vnitřní síla, oheň mého života. Nazývám to naší vnitřní krásou, naší zralostí poznání, která se vysvobodí a vystoupí ven. Ukáže se ve tváři a v těle, i když máme plno vrásek a šedin. Je až s podivem, jak potom naše vnitřní krása, náš náboj, šťáva a chuť žít přitahují druhé lidi bez rozdílu věku, muže i ženy. Podle mne je to i reálná šance, kudy napomoci v uzdravování společnosti. Emočně uzdravit nejdříve sebe.

Stárnout s láskou rozhodně stojí za to. Přijetí skutečné fáze svého života je moudrostí, kterou můžeme pro sebe a pro své okolí i pro naše děti udělat. Neprat se se svým věkem. Ano, ubylo mi hladké tělo i tvář, ubyl mi výkon. Ano, leccos jsem ztratila, ale mnoho získala. A co všechno získávám? Odpovědí jsou ztracené a znovu nalezené poklady v každé z nás.

Věra Vačkářová

Cesta k moudré ženě – setkání s Vědmou

Moje menopauza začala brzy – již pár let před padesátkou. Do té doby jsem si s touto životní fází nedělala hlavu. Upřímně se přiznávám, že jsem mnohdy měla pocit, že si ženy procházející tímto obdobím zbytečně stěžují na různé potíže. Pak ale přišel i můj čas a já začala vnímat různé jemné změny na svém těle a posléze i emoční nestabilitu. Začala jsem se cítit nejistá a často unavená, menstruovala jsem, jen když jsem měla možnost pobývat ve větším počtu žen (většinou na ženských kruzích). Tato fáze trvala zhruba dva roky. Žádné větší zdravotní ani jiné potíže jsem necítila.

Začínala jsem se vědomě připravovat na přechod a vstup mezi „zralé ženy“. V tuto dobu jsem procházela devítiměsíčním výcvikem Návrat Bohyně u Báry Zemanové. Na posledním víkendovém výcviku jsem menstruovala – naposled. Od té doby se s mým tělem začaly dít silnější a zásadnější změny, až nastalo období, které bylo pro mě velmi těžké. Dostavily se různé zdravotní potíže a procházela jsem téměř depresivními stavy.

V tomto období jsem začala vnímat svůj přechod jako „MOST“. „PŘECHOD“ je zastavení v čase a prostoru na MOSTĚ, který vede z jednoho břehu na druhý. Na ten první se již nelze vrátit a druhý je v nedohlednu… Stát na mostě a nahlížet do hlubin sebe sama z míst, kde řeka je nejhlubší a peřeje nejzrádnější, mě stojí spoustu sil. Vítr fouká, dešťové kapky bičují moji tvář a Slunce se schovalo kamsi za mraky. Na MOSTĚ není žádný přístřešek ani jeskyně, kam by bylo možno se schovat. Otáčím se a dívám se zpátky na břeh, ze kterého jsem vyšla a prožila tam mnohá krásná období svého života: dětství, dospívání, požehnané mateřství, vášnivou sexualitu či bláznivé toužení. A také každodenní život naplněný péčí o rodinu, děti, muže a klienty, který mi přinášel uspokojení i naplnění sebe sama. Byla jsem vždy aktivní a veselá.

Žena, která stojí nyní na MOSTĚ, už se jen málo podobá té, co žila na prvním břehu. Pokládám svoji ruku na vyhaslé lůno a do očí se mi derou slzy. Cítím smutek, lítost a strach. Co se to děje, ptá se moje hlava, která donedávna dokázala udílet jasné a stručné rozkazy tělu. Co se to děje, ptá se moje tělo, které oslabeno hormonální nerovnováhou pociťuje únavu a bolest. Dívám se do hlubin řeky pode mnou a vím, že chci přejít. Sbírám síly, nutím svoje tělo k akci, ale moje nohy jsou jako z olova… Hlava není schopna udílet jasné a stručné rozkazy a tělo není ochotno jít až za hranice sebe sama. Začínám chápat, že MOST je můj dočasný domov, alespoň do té doby, než uvěřím v existenci druhého břehu.

Druhý břeh existuje, vím to. Přešly po něm vědomě tisíce žen a já jsem obdarovaná skutečností, že některé z nich jsou mými blízkými přítelkyněmi. Jsou to moudré a krásné ženy. Přešly MOST a na druhém břehu opět našly samu sebe. Jsou jiné než před přechodem, starší, možná vrásčitější, ale neztratily chuť do života a jsou plné optimismu, i když mnohé z nich prošly nejednou těžkou životní situací. Jejich moudrost, laskavost a hloubka jejich očí je povzbuzením a kotvou nejen pro mě, ale i pro ostatní ženy, které vstoupily na MOST. Vidím před sebou jejich tváře, gesta, úsměvy, cítím jejich láskyplná objetí a začínám věřit. Začínám věřit, že ten druhý břeh existuje i pro mě. Začínám věřit, že druhý břeh je dobré a bezpečné místo k mému dalšímu Bytí. ANO, druhý břeh existuje. Vím to již s naprostou jistotou, cítím vůni rostlin, které tam rostou, slyším zpěv ptáků a znovu věřím, že zakusím pocit pevné půdy pod nohama.

Náhle si uvědomuji, že mě na MOSTĚ „cosi“ drží. Uvědomuji si, že mě poutá ještě několik starých vzorců myšlení a chování a právě ony si žádají důstojné propuštění. Pracuji tedy na sobě, seč mi síly stačí. Docházím na terapie a propouštím a zpracovávám vše, co je moje vědomí schopno rozeznat. Tělo často nestíhá, a tak bývám vyčerpaná a nevrlá.

Cvičím „Hormonální jógu pro menopauzu“ a začínám se cítit lépe. Stále mi však cosi uniká a já zůstávám stát na Mostě. Prosím Bohyni o pomoc – a najednou mi bleskne hlavou: rituál! Ano, to je ono, to je to pravé, co mi pomůže. Je květen a v červnu odjíždím na ženskou pouť na Krétu. Sedám k e-mailu a píšu prosbu Báře Zemanové, která tuto pouť vede a u které jsem prošla výcvikem „Návrat Bohyně“. Vše jí vysvětluji a žádám ji o přechodový rituál. Bára okamžitě reaguje a souhlasí.

Jsme již několikátý den na Krétě, v mém milovaném Kato Zakros. Je předvečer letního slunovratu, čas mého přechodového rituálu. Ženy mě vedou na vybrané místo. Rituál má několik zastavení. Vědomě se loučím s dětstvím, dospíváním a mládím, s rolí matky, s plodností. Náhle se mi zatmí před očima a já rozeznávám, že právě tohle je nejsilnější pouto, které mě drželo na MOSTĚ. Uvědomuji si, že ač jsem si mateřství dopřála dosyta a po dalším dítěti jsem netoužila, je ve mně strach přiznat sobě i veřejnosti, že jsem už neplodná. Strach, který provází mnohé generace žen, strach, který prožily mnohé moje sestry. Hlavou mi letí: „Co se mnou bude, již nejsem jako žena k ničemu!“ Pláču. Ženské ruce mě objímají a laskavý hlas konejší. Nechávám vše volně dít a stávám se pozorovatelkou vnitřních obrazů a myšlenek. Najednou je konec. Obrazy se ztrácí v mlze a já začínám vnímat svoje tělo, svoje lůno. Chce se mi radostně zvolat: „Ono není mrtvé, je stále živoucí a schopné plodit nové vize a nápady!“ Prožitek je však tak silný, že nejsem schopná ho dát do slov a podělit se s ženami. Cítím se zvláštně lehká a klidná. Postupuji rituálem dál. Přicházím k závěrečné fázi, kde mě s úsměvem na rtech vítá jedna ze sester, moudrá a zralá žena. Její slova jsou laskavá a plná naděje.

Už se znovu zlehka dotýkám Matky Země a děkuji Bohyni ve mně.

Obracím se. MOST je za mnou. Cítím se nádherně! Stojím na Nové Zemi, je to tak vzrušující a krásné. Rituál končí.

V noci sedím na břehu moře a děkuji! Cítím, že vše, co mě poutalo na MOSTĚ, je pryč. Je ráno, den letního slunovratu. Slunce vychází a já po slunečním chodníčku, který se zrcadlí na moři, posílám Dar plodnosti a mateřství své milované dceři. Vše je, jak má být!

Od té doby uplynul téměř rok, rok, ve kterém se ve mně začala probouzet zralá moudrá žena – Vědma. Mnohé, co v životě prožívám, cítím jinak, mám jiný úhel pohledu na život. Mnoho věcí řeším jinak než dříve. Učím se přijímat a žít tyto změny. Jsem stále milující, citlivá a něžná žena, dovedu být ale i neústupná – a přesto plná lásky. Mám potřebu si více chránit svůj osobní prostor a pečlivě zvažovat, čemu nebo komu věnuji svůj čas a energii. Stále více se prohlubuje moje intuice, násobí se moje tvořivost, dovedu více respektovat a žít potřeby svého těla, dopřávám si více soukromí, jiná je moje sexualita a vztah k ní. Změnil se i můj vztah k prožívání mateřství. Mým třem dospělým dětem jsem zůstala milující mámou, ale již nejsem jejich pečovatelkou a ochranitelkou. Vše se učím žít v jiném rytmu. Přestala jsem tlačit na čas a nechávám možnosti i svoje vize více dozrát. Žiji více v přítomném okamžiku a v každodenním životě objevuji pro sebe nové možnosti radostných prožitků. Užívám si koníčky, na které jsem dříve neměla čas. Velmi důležitý je pro mě pobyt v přírodě. Učím se rozeznávat, co mě pouze sytí a co mě opravdu vyživuje.

Zdravotní i psychické potíže spojené s menopauzou již téměř pominuly. Cítím se jistější, klidná, vnitřně ukotvená a svá. Jsem sama sebou, spokojená ve svém těle a přijímám se taková, jaká jsem.

Jitka Sára Ježková

Archetyp Vědmy a Stařeny

BOHYNĚ VĚDMA A STAŘENA (Hekaté, Kálí, Cerridwen, Baba Jaga, Morana, La Loba, Žena Kostra, Cailleach)

Archetyp Vědmy je spojován s temnou Lunou v novoluní, zahalenou a neviditelnou. Je také zobrazována jako černá Madona nebo Bohyně s čarovným kotlíkem doprovázená hady, štíry, psy nebo černou pumou. Je to ona starodávná země sama, nejvzdálenější předkyně, samotná Bohyně smrti, tkadlena osudu.

Archetyp Bohyně Stařeny není určený pouze věkem, ale především nabytou moudrostí. Fyziologicky se do náruče Vědmy a Stařeny dostáváme po menopauze, kdy se naše životodárná krev zvnitřňuje a zůstává v nás, aby vyživovala pouze nás.

Také se s energií Vědmy setkáváme vždy, když něco končí a něco nového začíná, ale my to ještě nevidíme, pouze tušíme. Samhain, novoluní, menstruace, narozeniny, stáří, menopauza, těžká životní období a změny jsou doménou Vědmy a Stařeny.

Právě čas menstruace a novoluní nás vyzývá k propojení sama se sebou a ponoru do vlastních hlubin. Právě u těchto ponorů do hlubin duše stojí často naše vnitřní Vědma a ponouká nás jít ještě o kousek dál, až na dřeň. Vědma je ta, která spouští restart v naší bytosti, očistu a proměnu tak, aby staré mohlo zaniknout a nové se připravit na vznik. Vědma je nesmírná milovnice života v pravdě. Nebojí se jít za svým Stínem, nebojí se hledět do temnoty a s pláčem, křikem, řevem, pátrat po kořenech bolesti, nepochopení a příčinách svých problémů. Je jako kouzelné zrcadlo. Vše odmítnuté a nežité s láskou vytahuje na světlo. Archetyp Vědmy je krutý a soucitný zároveň. Je to konejšivá část v nás, která ví, jak voní peklo i nebesa. Je to archetyp Učitelky a rádkyně, která umí nasměrovat i v dobách, kdy kolem hřmí bouře. Jejím velkým darem je schopnost soucitu, trpělivosti, bytí, čekání, aktivní kontemplace a ticha. Vytváření vize a směřování dalších kroků v životě pramenících ze spojení s nevědomím. Do jejího čarovného kotlíku patří intuice, přijetí, schopnost pouštět, odpouštět a rozeznat to, co mi ještě slouží, a to, co již nepotřebuji. Jaká je cesta k ní? Sestup. Mnoho žen potřebuje sestoupit, projít cestu temným lesem, jak ji známe z pohádek, aby dozrály v ženu a nechaly zemřít hodnou holčičku v sobě. Při těchto transformacích je s vámi právě Bohyně Vědma, Bohyně Stařena, Baba Jaga, divoká matka duše.

Dle kruhu čtyř směrů ji snadno zařadíte k poslední severní části kruhu, a to aspektu stáří, smrti a zimy.

Charakteristikou tohoto aspektu Bohyně Vědmy tedy je:

zima, noc, novoluní, sametová temnota, smrt a znovuzrození, ticho, završení, dokončení, naplňující samota a svoboda. Je to hojivé černé období, stejně jako je to panenské bílé a mateřské rudé. Černá je příslib moudrosti, barva hlíny, pralátky, místo mezi světy.

V měsíčním cyklu je to fáze menstruační, čas ticha, kontemplace a přitakání proměně. Je to období transformace, malá každoměsíční smrt a počátek znovuzrození. V čase menstruace a ve fázi Stařeny je žena nesmírně mocná, spojená s lůnem Matky Přírody, ze kterého se může v tento speciální čas nechat vyživovat. Pasivní a receptivní energie, která svoluje k tomu, co má být. Archetyp Vědmy a Stařeny přináší do života více snění, odpočinku, věštění, hlubokých ponorů do duše, přeměny a vizí. Vědma nás vždy přivádí na křižovatku života.

V cyklu života ženy je tento archetyp spojován s obdobím menopauzy, stárnutí a stáří. Kvůli naší „kultuře mládí“ může být stárnutí s důstojností pro spoustu žen opravdu náročné. Menopauza se v těle ženy připravuje sedm až osm let: vaječníky postupně přestávají produkovat většinu estrogenu a ovulace i menstruace ustávají. V těle ženy nastává plná hormonální proměna a ona čelí neznámému. Věřím, když žena proměnu podpoří a nebojuje s ní, nastane rovnováha a přijetí této fáze v míru a laskavosti. Je to období životní korunovace a zasvěcení do osobní moci ženy. Žena přestává být matkou konkrétních dětí, ale stává se „matkou“ všech dětí. Je milosrdně vyvázána z mateřských závazků. Menopauza je poslední rituál spojený s krví.

Tato krev proudí naším tělem jako dar osobní síly, hojení ženských příběhů, duchovního prozření a citlivosti. Žena přestává být plodná ve fyziologickém slova smyslu a sklízí plody svého života. Může se začít více věnovat sama sobě, nastoupit na duchovní cestu, začít provázet ostatní ženy, stát na prahu mezi světy a být průvodkyní. Temná bohyně starověku byla uctívána jako kněžka života a smrti. Provázela porodem, byla léčitelkou, moudrou ženou, stála při umírajících a provázela je na druhý břeh.

Současná žena se může začít ptát sama sebe, jak může přispět ostatním ženám? Jak může sdílet své zkušenosti? Jak může podpořit ty, které stojí na začátku, a provést je obdobím transformace? Může se těšit na roli babičky? Co je jejím úkolem v tomto období? Co když se jí dostaví syndrom prázdného hnízda? Jak vypadá zralý vztah, který již nemá primární účel plození dětí? Čeho si může vážit na starých ženách? Čeho si váží na sobě? Jaký je její dar světu? Může si dopřát, co si jako mladší odpírala?

Rituály, které můžete pro ženu v menopauze vytvořit, jsou: rituál přechodu z červeného do černého období moudrosti, rituál propojení se s ženskými předkyněmi, rituál novoluní.

Konec třetí části ukázky.

Více o e-knize www.zenskeritualy.cz

Po stopách Máří Magdalény

Po archetypu Milenky jsem začala pátrat především z osobních důvodů. Zajímalo mě, kde se v našich tělech vzal rozštěp mezi prožíváním spirituality a prožíváním tělesnosti. Jako by každá moje buňka šeptala: „Je to jinak – sexuální energie je branou k vyššímu vědomí!“ Současně jsem se musela dívat do očí přesvědčením, která nám byla otisknuta do energetického pole ať už kulturní, nebo náboženskou výchovou. Všechna ta „nesmíš, musíš, vydrž, zadrž“ jsou jako kletby pro žensky prožívanou spiritualitu, která je nesená skrze tělo a cítění! Cykly přírody, cykly Luny, cyklus naší krve, naše spojení s přírodou, spojení s Bohyní, uctívání hluboké, živelné a voňavé energie života. Přitakání tomu, že sloužím jako žena ŽIVOTU, služba většímu, co mě přesahuje.

Když mi bylo dvacet tři let, byla jsem v Rakousku zasvěcena do tradice Wicca jako kněžka. Po pár letech jsem tuto cestu z různých důvodů opustila, ale otisk sebe samotné jako kněžky Bohyně ve mně zůstal hluboce usazený a já se navždy propojila se svou magickou částí. Také mě fascinovala proměna, kterou může žena „způsobit“ ve svém okolí, když si sama v sobě plně dovolí žít svůj ženský princip, kam archetyp Kněžky lásky také patří. Jen tím, že je plně spojená sama se sebou, vyzařuje do svého okolí „něco“, co je fascinující, oblažující a občerstvující. Jako když se můžete napít u pramene pouze tím, že jste v přítomnosti ženy vědomé si své síly a krásy a vyzařující ji do světa. Ví totiž, že je pouze nástrojem něčeho většího – Bohyně, chcete-li.

Tou dobou jsem několik let pravidelně jezdila a stále jezdím na Krétu. Díky tomu vím, že doba, kdy ženy byly kněžkami a byly ve spojení s Bohyní, existovala! V mých představách to byly právě ženy, kdo do mystérií sexuality zasvěcoval muže i další ženy. Chodily v dlouhých šatech, zapalovaly vonné dýmy, znaly posvátné rituály.

Když jsem začala více zkoumat archetyp Milenky a kněžky lásky, intuice mě zavedla přímo do náruče Máří Magdalény. Nejenže jsem tehdy četla románovou trilogii s historickým pozadím magdalénské linie, odkazující v první knize Očekávaná právě k příběhu Máří a Ježíše, ale také jsem tou dobou na dálku prožívala hluboký vztah se svým současným mužem, o kterém jsem byla přesvědčena, že nikdy nebude naplněn. Můj muž byl v té době ženatý a já začínala svůj osobní i profesní život v Austrálii. Měla jsem neskutečné štěstí a dostala nabídku vést semináře pro ženy v centru nedaleko Byron Bay. Myslela jsem si, že jsme se měli potkat jen na kratičký čas, osudově zamíchat kartami, ale pokračovat dál v plánech našich životů. Ačkoliv jsem věděla, že láska, která mezi námi proudí, je bezčasá, současně jsem respektovala, že karty jsou rozdány jinak a je to v pořádku. Namlouvala jsem sama sobě, že ne každý vztah, který nám byl dán do cesty, musí být nutně naplněn jako vztah partnerský. Osud tomu chtěl jinak.

Zpět k Marii Magdalské. Byla jsem tehdy u své kamarádky v Austrálii a v jejím bytě spatřila tu nejnádhernější tvář Magdalény, jakou jsem do té doby viděla. Její autorkou byla Lily Moses.

Existuje teorie, podložená nálezem gnostických evangelií ve čtyřicátých letech v Egyptě, která tvrdí, že Máří Magdaléna byla nejen právoplatnou manželkou Ježíše Krista, ale také jeho následovnicí. Byla přítomna jeho ukřižování a byla první, komu se Ježíš zjevil po zmrtvýchvstání. Ježíš s Máří byli pravděpodobně manželé a oddávali se posvátnému milování, společnému učení cesty lásky a žili jako rodina. Byli to lidé jako my, ona „probuzená“ žena, on „probuzený“ muž.

Pokud nás Bůh stvořil k obrazu svému, kde je onen vzor pro ženu? Kam se ztratila žena Bohyně? Kam se podělo společné tvoření partnerství jako posvátný akt života? Záměrně se vyhnu historickému pozadí a odkážu na moudré knihy v závěru, které problematiku Marie Magdaleny a jejího života po boku Ježíše mapují. Nepovažuji to nyní za důležité. Budu popisovat svůj intimní příběh o tom, co se stane na hluboké úrovni těla, když vnitřní obraz o Ježíškovi, neposkvrněném početí a přísném Bohu otci dostává prudké trhliny a z jeho dna se začíná vynořovat obraz úplně nový. Obraz, který měl nepochybně osvobozující vliv na mé nastávající manželství.

Viděla jsem ženu, hluboce oddanou svému muži, která byla zasvěcenou chrámovou kněžkou. Nepotřebovala bojovat, nepotřebovala slyšet slova uznání, protože její sebehodnota byla naprosto přirozená. Nestavěla se na odiv, nevykřikovala velká slova. V jeho očích byla královnou a zcela rovnocennou bytostí. Tato žena byla silná i křehká, byla matkou, manželkou, kněžkou a vůdkyní. Byla pokorná. Po jeho boku vyrostla do své krásy a síly a stejnou podporu dávala také jemu. Viděla jsem muže, který rozpoznal diamant uvnitř svého srdce a šířil jej do svého okolí jen tím, že byl plně přítomný. Muže, který plně respektoval ženu po svém boku a následoval novou cestu lásky. Viděla jsem holubice, otevřené Ježíšovo srdce a skutečný hieros gamos – posvátný sňatek mužského a ženského principu, který se stal Jedním.

Najednou jsem cítila, že jako žena v partnerství mohu odložit své ochranné krunýře a neustále připravený meč. Uviděla jsem posvátnost v obyčejnosti a obyčejnost v posvátnu. Nebyla jsem ženou, která se „snaží“ být ženou. Stala jsem se ženou, která začala hojit svůj nevědomý vnitřní obraz rozštěpení mezi mužským a ženským pólem, mezi bojem a spočinutím, mezi tělem a duší. Našla jsem zase kus potravy pro svoji duši.

Díky příběhu Marie Magdalské započalo léčení bolavého paradigmatu v mém vědomí. Byla jsem vděčná za každý okamžik se svým současným mužem, neb on v tomto uzdravování hrál důležitou roli. Po několika měsících odešel ze vztahu a oba jsme řekli „ano“: chceme v tomto příběhu pokračovat, dokud naše láska trvá.

První velkou zkouškou pro nás byla cesta po stopách Máří Magdalény do jižní Francie. Oba jsme si dali závazek, že si budeme vzájemně pomáhat v prožívání lásky a intimity až na samou dřeň a budeme objevovat vztah s potenciálem uzdravit naše zranění. Nebyl to jednoduchý čas. Teprve jsme se učili, jak zacházet se vztahy z naší minulosti, jak je integrovat do nového příběhu.

Ve Francii jsme hledali a nacházeli místa spojená s Máří Magdalénou, historií katarů a tajných spolků. Navštívili jsme oblasti Camargue, Languedoc a Provence. Na každém místě čekalo poselství, prožitek, živý sen či modlitba. Milovali jsme se na katarském hradě Monsegur v trávě a já ve své duši tiše plakala vděčností, že žijeme v době, kdy se to vše smí žít. Byla to pouť, kterou jsme potřebovali vykonat, abychom byli svobodní.

Po návratu zpět do Čech jsem měla pocit, že ze mě spadla jakási kletba a nyní si mohu skutečně zvolit, zda s tímto mužem chci žít a on se mnou. Jako by se naplnil starý příběh, nový teprve vznikal a my měli volbu říct „ano“ i „ne“. Má duše svolila, srdce se zamilovalo a já vstoupila do vztahu znovu a úplně jinak. Začali jsme spolu bydlet a objevovat krásy i nástrahy každodenního partnerského života.

Jednou nás napadlo, že bychom se spolu mohli nechat vyfotit profesionálkou. Zavolala jsem své známé fotografce a pár týdnů nato jsme stáli v překrásném ateliéru. Celé focení bylo uvolněné a hravé. Ani jsem nepostřehla a stála jsem před objektivem v krásném krajkovém prádle s podvazky. Byl to dar pro mou chrámovou kněžku lásky. Jako by do mě vstoupila má další přirozenost, obestoupilo mě teplo Bohyně a já se rozvlnila v postavě „prostitutky“. Když jsme po pár dnech dostali fotky a já viděla ty „krajkové“, lekla jsem se sama sebe. Pomyslela jsem si: „A je to tady, je to vidět!“ Mým tělem procházely vlny studu a viny a já neměla před sebou kam utéct. Doposud jsem si tuhle část odžívala v mimopartnerských vztazích, protože jsem neměla odvahu nechat se vidět nejbližším člověkem. Byla jsem milenkou, abych směla prožít plnou extázi těla a pak zmizet. V cizí ložnici. Tak hluboko ve mně bylo zaseto semínko oddělování nebe a země, hlíny, šťávy a krve od peříček a hloubky srdce: oddělování ženy od daru sexuální síly. A za tento dar vděčím příběhu o Máří Magdaléně. Při prohlížení fotek jsem v sobě, obrazně řečeno, rozervala pohádku o napravené hříšnici a dala prostor novému obrazu Máří. Ženy kněžky, spojené s nebem i zemí. Ženy vědomé skutečnosti, že její sexuální energie má obrovskou moc proměnit muže a napojit ho na neviditelnou síť života. A na oplátku se nechat proměnit jeho vědomím.

Byl to velmi intimní proces, ve kterém jsem začala přijímat i tuto část své bytosti, jež toužila žít a radovat se ve svém těle. Pamatuji si na obdivné oči mého partnera, který se upřímně těšil z pohledu na ony důkazy „kněžky s krajkou“, a já pomalu roztávala do sebepřijetí i této členky mého vnitřního ženského týmu. Ano. I to jsem já. Smím ji žít v partnerském vztahu a necítit se ponížená. Smím se o tento dar dělit s životním partnerem. V hlubinách spojení i každodenní realitě.

Aspekt posvátné prostitutky totiž spojuje zdánlivě nespojitelné: tělo a spiritualitu. Rozkoš a božské vytržení, hlubokou lásku bez podmínek pro všechny části naší bytosti. Nerozděluje na „správné“ a „nesprávné“, má v sobě skutečné přijetí všeho, co patří k lidství a ženství. K ní patří ony dávné „přísahy“ služby Bohyni, neboť kněžka lásky byla svým způsobem vyloučena z „obyčejného života rodiny“, ale přesto ji mnoho žen v sobě oslavovalo. Naše vnitřní kněžka lásky byla dlouhá staletí schovávána pod plentou, rvala nás na kusy, když jsme ji potlačovaly a dělaly, že neexistuje. Některé z nás si možná na chvíli oddechly, když po porodu dětí na určitý čas „zmizela“ do ústraní. Často se k ní pojí spousta nepříjemných pocitů viny a hříchu. I v našem současném světě je tato oddělenost ducha a tělesnosti stále přítomná v tělech a nevědomých vzpomínkách mnoha žen.

Kdo je to vlastně kněžka lásky? Jakou má úlohu pro moderní ženu? Lze ji pozvat do monogamního vztahu? Čemu nás může naučit? Jaké jsou její vůně? Smíme ji žít? Jak se jí otevřít? Je vůbec možné očistit tuto roli a povýšit ji zase na místo, které jí kdysi patřívalo? Někdy mě napadá okamžitá odpověď: nikoli „smíte“, ale „musíte“!!! Aby byla zachována rovnováha ve světě a naplněno srdce láskou, musíte ji nechat žít! Volá nás do života a zavlažuje naše těla radostí ze spojení!

Každá z nás má svou vlastní cestu k tomu, jak otevřít svůj dar sexuality. Skrze partnerské nebo individuální prozkoumávání těla, tantrické masáže, práci s dechem, péčí o sebe, tanec, uvolnění, jógu, masáže, sebeuspokojování, riskování a zakoušení různých sexuálních energií.

Můžete si položit otázky:

Co vám pomůže odemknout váš sexuální potenciál?

Co k tomu potřebujete?

Jak by to vypadalo ideálně?

Po čem toužíte?

Umíte si o to říct?

Umíte v průběhu milování navést partnera a říct mu, co si přejete?

Vnímáte sebe sama a jemné impulzy svého těla?

Cítíte se v bezpečí?

Milujete své tělo?

Milujete tělo svého partnera?

Dýcháte tak, že jste v souladu sama se sebou a s dechem svého partnera?

Někdy můžete mít chuť na pomalé milování, jindy toužíte, aby si vás partner vzal nebo vám šeptal sprostá slůvka nebo vás něžně hladil po vlasech… Někdy si přejete převzít otěže sexuální aktivity a jindy se spolu potřebujete dlouho líbat a dívat se do očí. Někdy toužíte po rychlém orgasmu nebo si přejete splnit tajné přání svého partnera a jindy se chcete jen milovat a dýchat celou probuzenou pánví. Dovolte si žít vaši sexuální energii a pusťte k sobě milenku zpět. Experimentujte se svým pociťovaným smyslem a skrze dech rozvibrujte vaše tělo. Cesty sexuální lásky jsou obrovsky bohaté. Je na nás, jestli překročíme uměle vytvořený stín toho, co je správné, co se dělá a co se nedělá. Neexistuje světlá nebo temná sexualita. Je pouze sexualita. Životodárná, vitální energie našeho těla.

Klíčem pro jakékoliv zkoumání sexuální energie je vědomí a hravost! Buďte vědomé svého těla, svých pocitů, zábran a jemně se je pokoušejte překročit. Ne vždy to půjde hladce. Zakusíte možná odpor, změť emočních ataků. Ať už to bude cokoliv, pamatujte, že to nejste vy. To, co cítíte, nejste vy, ale vaše emoční tělo bránící se změně. Vaše vědomí vás povede krok za krokem. Buďte trpělivé a soucitné samy se sebou a všemi nánosy, které si neseme v kolektivním nevědomí. Pokud budete procházet procesem obnovování posvátné sexuální energie, mluvte o tom s vaším partnerem. Budete potřebovat vědomou pozornost a na oplátku on potřebuje porozumět, co se děje. Láskyplně mu vysvětlete, že proudění negativních pocitů s ním vůbec nemusí souviset. A pokud ano, děkujte za zvědomění a nevyhýbejte se krizi, která možná přijde. Zkoumejte pravdivě své pohnutky, nechejte se vést moudrostí těla. Jako ženy máme právo osvobodit svou nádhernou sexuální energii a nechat se jí zalít. Jsme poté jako květiny s vnitřní vláhou, přitažlivé pro celý svět, plné samy sebe.

Pro mě byla vnitřní průvodkyní Máří Magdaléna. Jako by její nový obraz rozvázal nitky a uzlíky v mém vnímání sexuality. V naladění na sebe mi pomohla také vůně nardu, myrhy a ambry.

Konec čtvrté části ukázky.

Více o e-knize www.zenskeritualy.cz

Rituál menarche ve třech kruzích

Tento rituál jsem prováděla na podzimní rovnodennost v září pro dívku, která menstruovala právě dva měsíce. Obecně doporučuji: čím dříve po prvních měsíčkách obřad uskutečníte, tím lépe!

Podzimní rovnodennost v sobě nese krásné téma lásky matky a dcery zpodobněné v příběhu o Démétér a Persefoně. V příběhu se objevuje i obraz zasvěcení dcery v podsvětí boha Háda. Jde tedy o ideální čas pro rituál první menstruace. Dívka, stejně jako dávná dcera Persefoné, pojí pár zrníček rudého granátového jablka, aby tak potvrdila své spojení s krví, plodností a cykly neustálého růstu a zániku.

Co budete potřebovat:

mističku s olejem, červený šál, květiny na oltář, fotky dcery od miminka po současný věk, bílou šňůru, červenou šnůru, oblíbenou dceřinu hudbu, granátové jablko, dárečky, víno na přípitek a podepsané přáníčko od všech přítomných žen. Dále bílé šaty a bílý pléd pro dceru, symbol dětství, červenou svíčku na oltář, mističku s vodou a solí, vykuřovací nádobu, mluvící předmět. Ženy převlečené jako archetypy měsíčního cyklu PANNA – MATKA – ČARODĚJKA – VĚDMA a dále RUDÁ BOHYNĚ jako zasvěcovatelka do menstruace.

Opět uvádím označení ŽENA 1, ŽENA 2, ŽENA 3 pro přehlednost rolí v rituálu. Na začátku si určete, kdo bude rituál vést, a určete také role čtyř archetypů a „Rudé Bohyně“, tj. zástupkyně menstruace.

Posvátný kruh

Budete potřebovat dostatečně velký prostor, aby se do něj vešly načrtnuté tři kruhy. První kruh bude vytyčený bílou šňůrou nebo bílými květy a symbolizuje KRUH DĚTSTVÍ. Z něj povede naznačená cesta do prostředního kruhu, který je vyznačen červenou šňůrou nebo červenými květy a znamená KRUH MATEK. Kolem celého tohoto kruhu jsou srovnané fotky dcery od miminka po současnost. Při rituálu v něm stojí matka s červeným šálem přes ramena. Třetí kruh tvoří KRUH ŽEN, do kterého matka dceru uvádí vyznačenou cestičkou. V tomto třetím vnitřním kruhu zároveň stojí čtyři bohyně – archetypy. Tyto ženy mohou být speciálně namalované nebo oblečené.

Obecně na rituál menarche doporučuji všem být v červených šatech, ale pro tuto příležitost by Panna mohla mít šaty do bílo-stříbrna, Matka zůstává v červených či oranžových odstínech, Čarodějka se může zahalit do purpurové nebo fialové a Vědma oblékne černý či tmavě modrý nebo tmavě fialový šat.

Nezapomeňte také na výzdobu oltáře, který je potažený rudým sametem. Zde umístíte květiny, dárečky, sošky Bohyně a další rituální pomůcky. Můžete také použít karty („Karty Bohyně“) a vyložit jimi prostor na oltáři.

Rituál začíná…

ŽENA 1 pozve přítomné do rituálního prostoru a DCERU jménem všech zúčastněných přivítá na oslavě její menarche. Může se zeptat, jak se dívka cítí, jak se jí setkání zatím líbí, vložit prvek humoru odlehčující situaci. Rituál nemusí být „super vážný“, nemusíte zkostnatěle mlčet: hloubka a vážnost do rituálu patří stejně jako do života, ale patří do něj i smysl pro humor a lehkost.

Očista místa a všech přítomných

ŽENA 2 a ŽENA 3 provedou očistu všech zúčastněných vodou se solí a kadidlem. Může se dělat v kruhu nebo (v případě nedostatku prostoru) i v uličce, kdy ženy stojí naproti sobě.

„Nechť je tato voda připomenutím posvátné vody, ze které se všechny rodíme“ – ŽENA 2 podrží dlaň nad miskou s vodou.

„Nechť tento posvátný dým očistí všechny myšlenky, které nejsou nápomocné našemu obřadu. Nechť je naše mysl otevřená, bystrá a očištěná od všeho negativního.“ – ŽENA 3 podrží dlaň nad dýmajícím kouřem.

Dokud probíhá očista vodou a dýmem, můžete zpívat některou ze silových písní (např. „Země je mým tělem, voda krví mou, povětří mých dechem, oheň silou mou.“)

Jakmile je očista dokončena, ŽENA 4 vede dívku oblečenou v bílém jako poslední v řadě do rituálního prostoru, který začíná na hranici bílého kruhu dětství, a zde se s ní usadí. Ostatní ženy před ní procházejí jednotlivými kruhy až do samého středu. DCERA zůstává sedět v bílém kruhu, MATKA zůstává stát v červeném kruhu a ostatní ženy se shromáždí ve třetím vytyčeném prostoru, kde jsou připravené také ženy – archetypy Bohyně. Po celou dobu můžete zpívat, mručet nebo nechat hrát příjemnou hudbu, která bude dokreslovat atmosféru obřadu.

ŽENA 1 poté obejde všechny tři kruhy a vizualizací nebo gestem ruky načrtne kolem celého prostoru ochranný kruh: „Vymezuji tento kruh síly, aby byl posvátnou hranicí mezi říší lidí a říší posvátných bytostí. Vymezuji tento kruh, aby se stal pro tuto významnou noc ochranným prostorem rituálu pro . . . . . . . (jméno dcery).“

ŽENA 1 provádí naladění na obřad. Text můžete upravit dle svých potřeb.

„Milá Lucie, sešly jsme se zde dnes s tebou oslavit tvou první menstruaci. První důkaz toho, že se stáváš ženou, a jsi tak přijata do širšího kruhu žen ve tvé rodině. Vzpomeňme na babičky, prababičky a ženy, které patří do tvé ženské linie, ale zemřely dávno před tebou. Nicméně v rituálech čas neexistuje a při takové příležitosti, jako je oslava rudého květu, jsou zde s námi. Přišly tě podpořit, stejně jako přišly i další ženy. Přišly, aby ti předaly něco z úžasného daru být ženou. Je tu tvá maminka, sestra, teta… Představ si, že tu spolu s tebou zrovna sedí celá ženská mateřská linie. Z jejich krve jsi vzešla, díky jejich životu jsi nyní tady a teď.

Uvědom si své bříško, své lůno, které se probudilo do nového ženského života. Tvým bříškem nyní protéká červená řeka života. Už nikdy nebudeš dítětem, odteď se stáváš mladou ženou.

Uvědom si své místo tady a teď v bílém kruhu dětství. Uvědom si, kolik je ti let a že dnešním dnem odevzdáš symboly dětství, abys nastoupila na cestu mladého ženství. Prohlédni si naposledy své hračky/šperky/korálky, které jsi s sebou přinesla, a až budeš připravená, odevzdej je ženě, která sedí po tvém boku. Věř, že je předá dál do dětského světa.

Pak se pomalinku postav, podívej se kolem sebe a před sebe. Obejdi celý bílý kruh, až narazíš na cestičku vedoucí do kruhu matek. Můžeš zavřít oči a pomalu vykročit na cestu k mamince a do červeného kruhu.“

(V tento okamžik je opět vhodné DCEŘINU cestu doprovodit hudbou.) Jakmile dcera vstoupí do červeného kruhu, maminka ji uvítá a může obejmout.

MAMINKA: „Vítej!“ Uváže jí červený darovaný šál kolem ramen a může jí pošeptat své přání. Pár okamžiků zůstávají dcera a matka společně v kruhu. Maminka jí může ukázat její fotky, které jsou rozmístěné na hranici červeného kruhu, zachycující její životní cestu od narození až do současnosti.

Po chvíli vede MAMINKA svou DCERU do třetího kruhu. Jakmile vstoupí, přítomné ženy ji uvítají potleskem. V třetím kruhu mezi ostatními ženami současně stojí čtyři archetypy měsíčního cyklu PANNA, MATKA, ČARODĚJKA A STAŘENA. Dívka se s nimi potkává.

MAMINKA ji drží za ruku. V druhé ruce drží misku s olejem. Než ji vyzve, aby procházela kruhem, může říct:

„Já, Gabriela, dcera . . . . . . . , vnučka . . . . . . . a tvoje máma, ti z celého srdce žehnám na tvou cestu k ženství.“

Bere misku s olejem a v tichosti se dotýká jejího srdce a lůna. Pak miska s olejem putuje celým kruhem. Dívka obchází jednotlivé ženy, které jí také symbolicky udělí požehnání a popřejí.

V kruhu jsou čtyři archetypy: vždy, když k jedné z představitelek dívka dojde, vystoupí o krok blíž k ní a řekne například: „Jsem žena Panna. Jsem jako jaro a dorůstající srpek měsíce. Jsem aktivní a divoká, má energie raší jako květy a chce zkoumat vše nové. Vítej, Lucie.“

„Jsem žena Matka. Jsem jako léto a síla úplňku. Jsem něžně pečující. Díky dětem jsem poznala bezpodmínečnou lásku. Vítej, Lucie.“

„Jsem žena Čarodějka. Jsem jako podzim a ubývající měsíc. Jsem tajemná, tvořivá a mé ruce jsou prodloužením mého srdce. Vítej, Lucie.“

„Jsem žena Vědma. Jsem jako zima a Luna při novoluní. Jsem nejtemnější a nejsoucitnější. Já ti budu dělat společnost každý měsíc v červeném stanu: každý měsíc tě potkám v čase tvých měsíčků. Budu opatrovat tvůj dar a přinášet ti sny. Vítej, Lucie.“

V kruhu vedle Vědmy stojí také Rudá Bohyně menstruace oblečená v rudých šatech. Přivítá dívku rozkrojeným granátovým jablkem a pobídne ji, aby pojedla několik granátových zrníček k ochutnání nového života. Všechny zástupkyně čtyř archetypů mohou cokoliv dodat.

„Vítej mezi ženy.“

Opět nechte energii doznít. Potom můžete pokračovat potleskem a tancem! Celý kruh žen se roztančí a strhne dívku k tanci! Použijte nějakou taneční a dívčí píseň, během které můžete prostorem společně protančit a naplnit rituální kruh energií tančících žen.

V tomto bodě se můžete vydat dvěma směry (podle přání a pocitů dívky):

1) Uložte ji na lůžko, zavažte oči hedvábným šátkem a přibližně půl hodinky ji opečovávejte jako ženu vonnými oleji. Vkládejte jí do úst vybrané pochoutky, masírujte nohy a ruce, hlaďte ji ve vlasech, zpívejte jí, pomalujte ji hennou… Poté pozvěte dívku do kruhu (a následujte bod 2).

2) Druhou možností je rovnou pozvat dívku zpět do kruhu. Všechny se posaďte a vyprávějte svůj menstruační příběh. Můžete vyprávět o vaší ženské cestě, co pro vás bylo důležité, jak tento čas vnímáte nyní. Můžete jí vysvětlit princip cyklu, vyprávět o čtyřech fázích a archetypech. Můžete jí říct, že její tělo se nyní stává chrámem, že každá žena je jiná a svou menstruaci vnímá rozdílně. Můžete jí na obrázcích také ukázat tvary ženského pohlaví, aby pochopila rozmanitost ženského těla. Dívky mají tendenci se srovnávat s tím, co slyší od spolužaček nebo vidí v časopisech. Zkuste jí předat vaše zkušenosti.

Oslava

Přípitek červeným vínem, občerstvení, předání dárků, ochutnávání pochoutek a měsíčních sušenek, neformální povídání.

Závěr

Poděkování všem přítomným za jejich účast. Uzavření kruhu.

Konec páté části ukázky.

Více o e-knize www.zenskeritualy.cz

Předporodní rituál s porodní uličkou k Bohyni Matce

(ideálně pro skupinu více než dvanácti žen)

Pokud děláte předporodní rituál na míru, zeptejte se vždy ženy, co si od takové ceremonie slibuje a jaký by měl být ideální výsledek tohoto procesu. Jak by si přála se cítit v době porodu, co je pro ni během obřadu důležité, zda jsou osoby, které by si při obřadu rozhodně přála a proč, v čem vidí dar mateřství. Není důležité, jestli jde o první nebo několikáté dítě: porod ji pokaždé vezme jinou branou ke zrození matky uvnitř ní samé.

Předem si rozdělte role, které budete chtít ve skupině při rituálu vykonávat. Obvykle to dělám tak, že rituál vedu a k sobě mám ještě další ženy jako pomocnice, které se rituálu aktivně účastní. Nemusí to být nijak připravené, většinou se přímo na místě při přípravách zeptám, kdo by se chtěl více zapojit. Můžete celý rituál vést sama, ale společně je to vždy příjemnější.

Co budete potřebovat:

předmět symbolizující ji jako svobodnou ženu ne-matku (přinese těhotná žena), mandlový olej a zahřívací misku, růže nebo jiné oblíbené květiny na výzdobu prostoru, větší mísu s vodou, kam současně natrháte kvítky, dva ručníky, svíčku pro miminko, závoj, pléd mateřství, buben, dárek pro nastávající maminku.

Posvátný prostor

Připravte pro rituál měkký a hezký prostor, dbejte na pohodlí těhotné ženy a všechny úkony s ní předem konzultujte. Jakmile bude prostor připraven, pozvěte všechny ženy do společného kruhu a proveďte úvodní meditaci pro soustředění energie do vašeho středu. Napojte se na sebe navzájem skrze dech, oči, případně spojené ruce, pokud stojíte v kruhu. Můžete se napojit skrze zvuky, jemné mručení, společné dýchání. Věnujte pozornost koncentraci na záměr těhotné ženy: tím je především předporodní rituál pro její podporu a uctění jí jako nositelky života.

Rituál začíná…

ŽENA 1 promlouvá:

„Sešly jsme se zde dnes na tomto místě, v čase úplňku, kdy síla Luny je nejsilnější a vstupuje do své fáze Matky, abychom podpořily . . . . . . . (jméno nastávající maminky) a miminko, které je na cestě. Sešly jsme se s přáním, aby přechod z lůna mateřské dělohy do lůna tohoto světa byl co nejpřirozenější a laskavý k oběma. Přicházíme v tento čas podpořit . . . . . . . (jméno maminky), aby se mohla v plné důvěře odevzdat procesu zrození a svého porodu.

Tak tedy zvolávám:

při zemi, která je Jejím velkým tělem,

při vzduchu, který je Jejím sladkým dechem,

při ohni Jejího jasného ducha

a při vodách Jejího živého lůna, rituál začíná“

Očista místa a všech přítomných

ŽENA 2 provede očistu vodou: vezme mističku s vodou a solí a provede očistu všech přítomných v kruhu. Když sype sůl do vody, vizualizuje, jak sůl ve vodě rozpouští všechny nečistoty. Výsledná esence má moc odehnat vše negativní a nepřející. „Nechť je tato voda připomenutím posvátné vody, ve které se rodíme“

ŽENA 2 může také provést očistu kadidlem či bylinkami. Tento úkon si opět ověřte s nastávající maminkou: některé ženy jsou citlivé na jakýkoliv kouř. Je možné udělat očistu symbolicky, nechat jemně dýmat vykuřovadlo pouze ve středu kruhu, nebo těhotnou ženu „omést“ orlím perem.

Společně pozveme živly a Bohyně světových stran.

Provolání pronáší ŽENA 3:

Vzduch

„Z východní strany voláme síly vzduchu a prosíme o jejich přítomnost při tomto rituálu.

Je to čas jara, brzkého rána a lehkosti života.

Vzývám panenskou Artemis, bohyni lesů, luhů a hájů, vstup mezi nás“

Oheň

„Z jižní strany voláme síly ohně a prosíme o jejich přítomnost při tomto rituálu.

Je to čas léta, poledního slunce a vášnivosti života.

Vzývám milující Afrodíté, bohyni lásky a touhy, vstup mezi nás“

Voda

„Ze západní strany voláme síly vody a prosíme o jejich přítomnost při tomto rituálu.

Je to čas podzimu, pozdního soumraku a zrání života.

Vzývám mateřskou Démétér, bohyni plodnosti a obilných klasů, vstup mezi nás.“

Země

„Ze severní strany voláme síly země a prosíme o jejich přítomnost při tomto rituálu.

Je to čas zimy, temné noci a bohatství snů.

Vzývám moudrou Hekaté, královnu prahu a podsvětí, vstup mezi nás.“

Nyní se všechny přítomné ženy shromáždí naproti sobě do tunelu neboli „porodní uličky“. Těhotná žena je poté ŽENOU 1 vyzvána, aby přišla na začátek porodní uličky a zastavila se na jejím prahu, kde stojí i žena-zástupkyně Bohyně Panny – archetypu nevinnosti a svobodné dívky ne-matky. Ta ji uvítá a zeptá se: „Co necháváš za sebou na své cestě k mateřství? Čeho se vzdáváš tady a teď?“ Těhotná žena předá svůj symbolický předmět Panně a vstoupí do porodní uličky. Ulička je tvořena ostatními ženami, které stojí dostatečně blízko u sebe a také blízko naproti sobě, aby se těhotná žena skutečně musela prodírat skrze natažené ruce žen až k Bohyni Matce. Žena tímto koridorem prochází pomalu a vědomě, ostatní ženy ji mohou na cestě pohladit, blahopřát, popřát odvahu, štěstí a být pro ni oporou na její cestě k mateřství. Při průchodu uličkou můžeme i potichu zpívat a dívat se se ženou vzájemně do očí.

Představitelka archetypu Bohyně Matky, krásně oblečená v červeném šatu, vítá nastávající maminku na konci porodní uličky. Je dobré si předem prohlédnout zobrazení Bohyní plodnosti a Bohyní Matek ze starověkých kultur. Často jsou znázorněny s obilnými klasy a květy, těhotné s plnými prsy nebo džbánem mléka. Můžete tyto symboly také použít. Vítat lze např. slovy:

„Vítej, ženo! Vítej na prahu mateřství. Vítej tam, odkud není cesty zpět. Mateřství tě navždy promění a poznamená. Promění tvé srdce, tvé tělo, tvou mysl, tvé vztahy. Jsi připravena tomu všemu říci ANO?“

Pokud nastávající maminka řekne „ANO“, rituál pokračuje. Pokud se zalekne, je potřeba rituál na chvíli pozastavit a pracovat se strachem těhotné ženy dle přítomné situace a možností vedoucí ženy.

„Tak tedy pojď dál a přijmi požehnání dárkyně života.“

Žena poté usedá na polštářky před představitelku Bohyně Matky. Ta si sedá na židli a do klína bere mísu s vodou a tu předá těhotné ženě. Bohyně Matka u sebe má prázdnou mísu nebo ošatku, kde jsou natrhané květy. Ženy z uličky si každá berou jeden květ do ruky a postupně sedají za těhotnou ženu do jakési linie rodové ženské síly. Takhle jich tam může sedět třeba i dvacet. Tento symbolický úkon je velmi silný, ověřte si tedy, zda je pro těhotnou ženu v pořádku, případně zda chce počet žen za svými zády upravit – ostatní si mohou sednout do půlkruhu kolem ní. ŽENA 1 bubnuje a otevírá čas pro společnou modlitbu a přání pro těhotnou ženu. Každá z žen v linii se napojí na Bohyni Matku a poprosí o splněné přání pro těhotnou ženu. Jakmile první žena v linii za těhotnou ženou cítí, že její přání je připravené k předání, vystoupí z linie a posadí se před těhotnou ženu k nohám Bohyně Matky neboli Dárkyně života čelem k těhotné. Symbolicky vloží květ na hladinu vody v míse, kterou má těhotná na klíně. Může těhotné ženě osobně přání vyslovit. Postupujeme, dokud se celá linie nerozpustí a všechny ženy sedí kolem těhotné Dárkyně života. Žena zůstává obklopená kruhem ostatních žen a naproti ní zůstává Bohyně Matka.

Bohyně Matka říká:

„Porod je jako brána ke světlu. Je to velká cesta učení a ty se smíš učit láskou. Prožij každičký okamžik této změny napojená na svůj zdroj síly, na své tělo, dítě a všechny matky tvého rodu.

Nechť je tato VODA symbolem toho, že jsme s tebou a ty jsi spojená se Zdrojem a vodou stvoření. Důvěřuj svému MOUDRÉMU tělu, své síle, svému ženství a věř, že jsi královna situace. Důvěřuj odvaze svého děťátka, které k tobě přichází a zná svou cestu. My ženy víme, jak rodit, a rodíme tak od pradávna. Jsi naše krev a my zůstáváme každým okamžikem s tebou.“

Vodu z mísy později žena dostane přelitou s sebou ve skleněné lahvi, aby ji mohla mít u sebe do okamžiku porodu. Po porodu (čím dříve, tím lépe) vodu vyleje zpět do země jako poděkování.

ŽENA 1 po nějakém čase vyzve ostatní ženy, aby připravily lůžko pro těhotnou. Ostatní si mohou dát krátkou přestávku. Důležité je, aby se rituální čas „nerozkecal“ při čekání na toaletu – stále udržujte posvátné vědomí ceremonie. Jakmile je vše připraveno, těhotná uléhá na připravené lůžko ideálně nahá nebo jen ve spodním prádle, přikrytá lehkým závojem. Důležité je pod těhotnou ženu dát velkou osušku, aby olej neumastil matraci. Ženy obklopí těhotnou v kruhu a omývají jí ruce, nohy, tělo. Poté ji osuší připraveným ručníkem a pomažou jí tělo zahřátým mandlovým olejem a za zpěvu vhodných písní, případně poslechu reprodukované hudby.

Vhodná je i zpívaná modlitba: „Žehnám tvému tělu, tvé duši, tvým prsům, tvému lůnu, tvým nohám…“ Pokud je to ženě příjemné, můžeme jí takto vetřít olej do celého těla. Jemně ji přitom hladíme. Pokud chceme, můžeme na její tělo pokládat okvětní plátky růží a celou ji pokrýt jako královnu růží. Po určité době ji Bohyně Matka zabalí do červeného šálu symbolizujícího mateřství.

Žena takto nějakou dobu odpočívá. Hraje hudba nebo se prostorem line zpěv ostatních žen. Jde o klidnou, zpomalenou chvíli pro všechny. Po nějaké době těhotná žena pomalu vstává a přejde k oltáři, kde zapaluje svíčku pro miminko a jeho cestu ke světlu zrození na tento svět. Může vyslovit své přání a vyslat svou modlitbu.

Pokud si žena přeje přítomnost svého muže, v tento čas je možné, aby manžel nebo partner na chvíli přišel a svíčku pro miminko zapálili oba dva. Jejich společnou přítomnost můžete ještě oslavit přípitkem a slovy pro nastávající rodiče. Muž může též vyjádřit své pocity týkající se porodu, případně jen zůstává přítomen vedle své ženy a naslouchá přípitkům ostatních. Atmosféra je ženská a intimní, ne každému muži tak bude příjemná, proto mu účast nabídněte pouze, jde-li o výslovné přání ženy a muž souhlasí. Pokud děláte rituál u těhotné ženy doma, je možné se takto domluvit. Muž poté odchází a zanechává svou ženu a všechny přítomné, aby rituál mohl doznít a skončit.

Oslava

Následuje oslava s dobrůtkami, vínem a čajem. Pohoštění po rituálu slouží i jako dobré uzemnění energie a čas pro sdílení a povídání.

Závěr

Jakmile je čas uzavřít váš společný večer, přichází na řadu odvolání živlů a poděkování.

Vzduch

„Z východní strany se loučíme se silami vzduchu, bohyní Artemis, a děkujeme za přítomnost při tomto rituálu“

Oheň

„Z jižní strany se loučíme se silami ohně, bohyní Afrodíté, a děkujeme za přítomnost při tomto rituálu“

Voda

„Ze západní strany se loučíme se silami vody, bohyní Démétér, a děkujeme za přítomnost při tomto rituálu“

Země

„Ze severní strany se loučíme se silami země, bohyní Hekaté, a děkujeme za přítomnost při tomto rituálu“

ŽENA 1 uzavírá kruh:

„A já nyní uzavírám tento kruh. Děkuji všem silám, které zde byly přítomny, loučíme se s vámi a vy prosím jděte svobodně na východ, jih, západ či sever. Spolu s vámi ať jde také požehnání Bohů. Děkuji Velké Matce a všem našim předkům a předkyním, že se promilovali až k nám a my můžeme kráčet po jejich stezkách. Kruh je nyní zrušen“

Konec šesté části ukázky.

Více o e-knize www.zenskeritualy.cz

BARBORA ZEMANOVÁ

♦ roční výcvik v ženských rituálech

♦ jednodenní i víkendové semináře konstelačních rituálu

♦ individuální přechodové a životní rituály pro ženy

♦ magické poutě na Krétu

♦ osobní konzultace

♦ spolupráce na divadelních projektech

♦ organizace seminářů a koncertů

www.barborazemanova.cz